УХВАЛА
15 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 274/3525/23
провадження № 51-1366ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 27 січня 2026 року,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій порушив питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 Кримінальногопроцесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень 
при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК).
Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судових рішень, особа, 
яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, і які, на її думку, допущені судами обох інстанцій при їх винесенні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції. 
Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак, усупереч наведеним положенням процесуального закону, засуджений 
у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами, як на підставу, передбачену п. 1 ч. 1 
ст. 438 КПК, для скасування оскаржених судових рішень, доводів на обґрунтування того, у чому саме полягали такі порушення із урахуванням положень ст. 412 КПК, 
не наводить. 
Так, касаційна скарга не містить обґрунтування тверджень засудженого 
про недопустимість доказів у цьому кримінальному провадженні, оскільки ним 
не конкретизовано, які саме докази він вважає такими, що отримані з порушенням приписів кримінального процесуального закону, у чому саме полягали такі порушення із посиланням на конкретні норми процесуального закону, та яким чином це вплинуло на законність та обґрунтованість постановлених щодо нього судових рішень.
Вищевказане стосується і посилань засудженого про те, що слідчі дії під час досудового розслідування були проведені без участі підозрюваного та його захисника. Зазначені твердження також не конкретизовані та не обґрунтовані у касаційній скарзі на виконання вимог п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК із посиланням на положення КПК.
Також засуджений не наводить конкретних порушень закону, допущених судом апеляційної інстанції при постановленні оскарженої ухвали, які б відповідно до ч. 1 
ст. 438 КПК із урахуванням положень статей 412-414 цього Кодексу були б підставами для її скасування. 
Не містить касаційна скарга і доводів на обґрунтування посилання засудженого 
на порушення судами положень ст. 1167 Цивільного кодексу України.
Водночас засуджений у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК взагалі 
не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому колегія суддів звертає увагу засудженого на те, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості надати доказам іншу оцінку, аніж ту, що її надали суди першої та апеляційної інстанцій. Зазначене, як убачається зі змісту касаційної скарги засудженого, залишилось поза його увагою.
Наявність цих недоліків, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття
касаційного провадження.
Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим 
ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу засудженого без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, 
що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, 
яка подала касаційну скаргу.
Колегія суддів звертає увагу, що недоліки касаційної скарги можуть бути усунуті шляхом складання нового тексту касаційної скарги, якщо зауваження стосувалися змістовної частини скарги, та/або шляхом подання додаткових документів, якщо всупереч вимогам КПК не додано усіх документів, які мають подаватися разом 
з касаційною скаргою.
На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 27 січня 2026 року щодо нього залишити 
без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії ухвали.
У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3