н\п 2/490/790/2026 Справа № 490/7844/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Могила Д.І., без участі сторін, розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа : Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини,-
В С Т А Н О В И В:
В вересні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 за адресою її місця проживання.
В обгрунтування позову посилалася на те, що наразі вона з відповідачем подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Збереження шлюбу неможливе, так як це суперечить інтересам позивача, оскільки шлюб носить формальний характер. Наразі позовна заява про розірвання шлюбу скерована на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва. Після повномаштабного вторгнення військ рф та територію України, їх спільна дитина, а саме: ОСОБА_3 проживав разом з позивачкою за кордоном в Угорщині (м. Мішкольц, вул. Енєді Дьєрдь, будинок 5 - А ), куди остання, як відповідальна мати, була змушена у березні 2022 року виїхати саме з метою збереження життя та здоров`я дитини. Має статус біженки до 04.03.2026 року. Незважаючи на фактично припинені шлюбні відносини, спору між батьками щодо визначення місця проживання спільного сина у сторін не було. ОСОБА_4 неодноразово відвідував батька в Україні, та в період з червня 2023 по серпень 2024 року проживав разом з ним, оскільки Позивачка вирішувала питання працевлаштування в Угорщині та певний час працювала понаднормово, щоб забезпечити дитину всім необхідним. В цей період Позивачка приїздила в Україну до сина, постійно була з ним на зв`язку та здійснювала матеріальну та моральну підтримку дитини. Після того, як графік роботи Позивача став стабільним, остання забрала хлопчика до себе та влаштувала його до дитячого садочка. У 2025 начальному році ОСОБА_4 був зарахований до угорської школи до 1 класу (відповідні докази додаються). Мати ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батька та сина, оскільки абсолютно впевнена в тому, що відносини між батьками не мають впливати на психологічний стан та розвиток спільної дитини. У вказаному будинку, де проживає позивач разом з дитиною в Угорщині є все необхідне для нормального розвитку дитини, (відповідні докази будуть надані суду в процесі розгляду справи Угорщини відповідного висновку. після надання компетентними органами Отже, всі дії позивача, як матері, спрямовані на покращення здоров`я дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку.
В середині липня 2025 року Позивач, за попередньою усною домовленістю, віддала сина батькові в Україну для проведення спільного дозвілля. ОСОБА_4 привезла в Україну рідна бабуся ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_6 , з домовленістю повернути дитину в кінці серпня, оскільки у хлопчика мав розпочатися навчальний процес. Проте, ні батько, ні бабуся не повернули хлопця матері у визначений ас. На телефонні дзвінки та прохання матері повернути дитину категорично відмовлялися. Позивач, розуміючи, що шанси повернути сина в добровільному порядку вона втратила, оформила відпустку за власний рахунок, оскільки наголошую є офіційно працевлаштованою, та 09.09.2025 року прибула в Україну з метою повернути дитину до безпечної країни, поновивши його сталі соціальні зв`язки та розпочати навчальний процес. Володіючи інформацією про місце проживання хлопчика в Україні, Позивачка вирішила поїхати до батька, попередньо погодивши зустріч в телефонному режимі. Проте Відповідач повідомив, що дитина з ним не перебуває, та що хлопчик виїхав за кордон у супроводі бабусі. Точну інформацію про місце перебування дитини повідомити відмовився, та не надав можливості матері спілкуватися із сином. Позивачка, розуміючи, що втратила зв`язок з дитиною, невідкладно звернулася до уповноважених органів, а саме органів поліції з відповідною заявою щодо сприяння в пошуках дитини, яку без її згоди вивезли за межі України, а також до органів Опіки та піклування. В результаті проведених поліцією розшукових заходів дитину не знайшли. Прохання Позивача до Відповідача та бабусі повернути дитину в добровільному порядку, були проігноровані Відповідачем у грубій формі. Отже, Відповідач без дозволу Позивача та без погодження дій з останньою організував вивезення дитини невідомому напрямку. На телефонні дзвінки та повідомлення відповідав не змістовно, про точне місцезнаходження дитини не повідомляв. Звертаю увагу, що Відповідач своїми діями ставить під загрозу моральний стан власного сина, не дозволяючи йому спілкуватися з матір`ю, хлопчик перебуває у стресовому стані, оскільки втратив зв`язок з рідною людиною. Враховуючи вік дитини потреба у матері в нього є дуже вираженою. На думку Позивача, Відповідач чинить по відношенню до неї та дітей психологічне насилля, оскільки забрав власного сина у матері з порушенням установленого законом порядку. Наголошую, що станом на день звернення до суду точне місцезнаходження дитини залишається Позивачу невідомим. Відповідач продовжує ігнорувати її прохання щодо повідомлення про точне місцеперебування дитини, чим викликає в останньої психологічні страждання. Поведінка Відповідача викликає у Позивача побоювання за власну безпеку та безпеку дитини, спричиняє емоційну невпевненість, завдає значної шкоди психічному здоров`ю останньої та психічному здоров`ю хлопчика, якого вимушено розлучили з матір`ю. Наразі матеріал для звернення Позивача із відповідною заявою до органів поліції про вчинення кримінального правопорушення за вказаним фактом готується. Таким чином, на підставі вищезазначеного, Позивач обгрунтовано вважає, що місце проживання дитини необхідно визначити саме з матір`ю, оскільки остання є відповідальною особою, здатна створити власній дитині максимально комфортні умови проживання та турбуватися про нього, забезпечивши відсутність постійних стресів, що пов`язані з неможливістю визначити місце проживання дитини в добровільному порядку. Позивач є офіційно працевлаштованою в Угорщині, має стабільний дохід та здатна забезпечити себе та дитину всім необхідним. Має певний статус в країні перебування, не має проблем зі здоров`ям, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася, у розшуку не перебуває. Відповідач не має офіційного працевлаштування, має нестабільний дохід, у власності нерухомого та рухомого майна не має. Має проблеми зі здоров`ям. Враховуючи усі фактичні обставини та схильність Відповідача змінювати місце проживання дитини без погодження матері, остання впевнена, що місце проживання дитини має бути визначене саме з матір`ю.
В листопаді 2025 року представником відповідача адвокатом Кузьміних І.М. подано відзив на позов. Ззаначає, що в  березні 2022 року Позивачка разом із спільним сином Відповідача виїхала за межі України. З того часу шлюбні відносини між ними, як подружжям, фактично були припинені. Незважаючи на це вони мали спільне порозуміння щодо виховання сина і його бажання проживати з обома батьками по-черзі. За бажанням дитини він проживав з березня 2022 року по червень 2023 року з Позивачкою, а з червня 2023 року по серпень 2024 року з Відповідачем. В липні 2025 року по вересень 2025 року дитина також перебувала з Відповідачем. Кожен із батьків ніяким чином не перешкоджав дитині у спілкуванні з тим з батьків, з ким він не проживав. З дозволу Позивача мати Відповідача виїхала з онуком за кордон на відпочинок. Строки перебування дитини у Відповідача в тому числі з бабусею за межами України попередньо не обговорювались, бо лише за бажанням дитини вона поверталася до того з батьків, з ким не перебувала. Тривалість перебування дитини у кожного з батьків не обмежувалась тижнями чи місяцем, а тривала від 6 місяців і понад рік. У серпні 2025 року, коли дитина з бабусею перебувала за кордоном на відпочинку, почала вимагати термінового повернення їй дитини, однак через запланований і попередньо оплачений бабусею відпочинок вони повернулися на тиждень пізніше, ніж того вимагала Позивач. При цьому вона відмовилась пояснювати свою поведінку і таку терміновість повернення дитини. За цей тиждень вона звернулась і до поліції із заявою про викрадення дитини, і до соціальних служб. По поверненню на територію України дитину якнайшвидше було передано Позивачу, хоча їх спільний син виявляв бажання ще залишитись у батька і не хотів повертатись за кордон. Про бажання Позивача віддати сина до угорської школи Відповідач дізнався із змісту позовної заяви. Оскільки сину лише 6 років і він має проблеми з логопедії, то батьками раніше оговорювалось, що до школи він піде у 2026 році. Володіючи б цією інформацією раніше строк перебування дитини у Відповідача був би відповідно коротшим, щоб не перешкоджати дитині у навчанні. Дитина зареєстрована за місцем реєстрації Позивача, що підтверджується відповідними документами, доданими до позовної заяви. З 2022 року жодного разу непорозумінь і чи спорів щодо місця проживання дитини ніколи не виникало, дитина проживає то з батьком, то з матір`ю за їх взаємною згодою і бажанням дитини. І батько, і матір створили належні умови для проживання дитини, мають стабільний дохід. Відповідач є військовослужбовцем, учасником бойових дій. За такого, проти задоволення позовних вимог Позивача про визначення місця проживання дитини з нею Відповідач не заперечує. 
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.09.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .
На адресу суду надійшов висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 23.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті .
Позивач в судове засідання не з`явився, направив свого представника, яка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутність, просила про задоволення позову. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, направив свого представника, яка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутність, просила розглянути справу з урахуванням наданого відзиву за умови відсутності спору між батьками.
Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету надав заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, при прийнятті рішення просить врахувати відповідний висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету ММР щодо суті спору.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року).
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 того ж закону).
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша стаття 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України)).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).
З огляду на вказані приписи СК України втручання у право на повагу до сімейного життя одного з батьків шляхом визначення місця проживання дитини з іншим із них є передбаченим законом.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Судом встановлено , що 16 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 120 (засвідчена копія свідоцтва про шлюб додається). У подружжя від шлюбу є дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторони не заперечують, що на ча розгляду справи проживають окремо, спільного господарства не ведуть.
На теперішній час дитина проживає разом з матір`юв м.Мішкольц, Угорщина,відвідує угорсько-англійську двомовну школу, є учнем першого класу з 2025 року.
Матеріалами спрвави підтверджується, що матір`ю створені належні умови для проживання дитини.
Мати офіційно працевлаштована, має статус біженця до 2026 року.
До суду був наданий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.12.2025 року про недоцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за матір`ю ОСОБА_1 . 
Так, з висновку вбачається, що відповідно з 2022 року дитина проживає з матір`ю а кордоном, проте весь цей час у батьків не було спору, батько спілкувався з сином, бабауся по лінії батька забирала дитину та привозила до України для спілкування з батьком. В серпні 2025 року у них дійсно вииник конфлікт, сокільки баткьо був незадволений способом життя матері , її новим чоловіком. Але розуміючи прив`язаність дитини до матері, вирішив повернути дитину матері. Вважає, що на теперішній час спір вичерпано щодо місяця проживання дитини, а спосіб своєї участі у вихованні дитини бажає в подальшому врегулювати.
Після розгляду питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини рекомендовано підготувати висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю у зв`язку з відсутністю предмета спору між батьками.
Суд зауважує, що під час вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини він враховує інтереси самої дитини, а не її батьків або одного з них. Тому забезпечення якнайкращих інтересів дитини як прояв турботи про її права та свободи, є легітимною метою втручання у право на повагу до сімейного життя одного з батьків шляхом визначення місця проживання дитини з іншим із них. Для забезпечення якнайкращих інтересів дитини у такому спорі мають значення, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які є у кожного з них із дитиною, їхнє ставлення до виконання батьківських обов`язків, сталість соціальних зв`язків дитини з батьками, можливість належного забезпечувати її побут, умови для виховання та розвитку, дбати про стан її здоров`я (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 525/282/17; постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19).
Наявність такої конфліктної ситуації не може мати правового значення при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, де пріоритетом є забезпечення найкращих інтересів самої дитини.
Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд, з врахуванням поданих доказів , не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим та не відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_3 . Адже це рішення взагалі не містить жодних висновків щодо того, проживання з ким з батьків відповідатиме найкращим інтересам хлопчика а грнутується лише на ствердженні батька про вичерпання спору на теперішній час. Тобто в цьому рішенні взагалі не враховано інтереси дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
Суд наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Запереченя відповідача про те, що позивачка не довела наявність спору на час розгляду справи між батьками не можуть бути підставою для відмови судом у захисті й реалізації прав, передбачених статті 161 СК України .
Відмова у позові за наведених мотивів могла б призвести до порушення гарантій, передбачених статтею 8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справа № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23).
Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22, що: по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Натомість у даній справі, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а такожзвернення нею у серпні 2025 року до правоохоронних органів з приводу самовільної зміни батьком місця перебування дитини дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), на яку посилалась заявник у касаційній сказі.
Суд, врахувавши інтереси малолітньої дитини , його тривале вже проживання з матір`ю, формування сталих соціальних зв`язків за місцем її проживанння, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів ОСОБА_3 .
Суд також звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини із матір`ю не впливає та не обмежує можливостей батька щодо участі у вихованні та фінансовому забезпеченні сина.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що визначення місця проживання дитини із матір`ю, не сприятиме забезпеченню його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, а також обставин, за яких дитина зростатиме у неблагополучній сім`ї.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, позицію органу опіки та піклування, враховуючи завдання суду діяти в інтересах дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю підлягають задоволенню.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). 
Судові витрати розподіляються згідно ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.24,105,110,111,112,114,160,161 СК України, ст. ст.12,81,141,263-265 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позовну  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини – задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою її місця проживання.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.А. Гуденко