П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 487/9095/25	

Перша інстанція: суддя Притуляк І.О.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2026 у справі № 487/9095/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, –

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- скасувати Постанову №860/1 від 30.10.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що зазначеною Постановою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності стало те, що він не дотримався вимог ч. 4 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», п.п. 10 п. 1 додатка 2 «Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних» до Порядку організації та введення військового обліку призовників, військовозобов`язаних» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, оскільки протягом семи днів з дати взяття на облік як ВПО, не став на облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку як ВПО.
Зазначена постанова підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи та недоведеністю вини ОСОБА_1 у скоєні зазначеного адміністративного правопорушення.
Постанова носить поверхневий та загальний характер, мотивувальна частина постанови не містить опис обставн встановлених під час розгляду справи, номер та дату протоколу, за результатами розгляду якого її винесено, як і не визначено вид адміністративного стягнення, розмір якого визначається у неоподаткованих мінімумах доходів громадян, а лише зазначено грошовий розмір.
Наголосила на тому, що ОСОБА_1 став на облік як ВПО у березні 2022 року у АДРЕСА_1 , та на той час вимоги Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачали обов`язку військовозобов`язаного протягом семи днів з дати взяття на облік як ВПО, стати на військовий облік у РТЦК та СП за місцем перебування на такому обліку. 
Вказаний обов`язок у даної категорії осіб, виник з прийняттям змін до ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тобто після 11.04.2024.
ОСОБА_1 у листопаді 2023 року повернувся у м.Миколаїв за місцем постійного проживання, та обов`язок по уточненню своїх військово-облікових даних через «Резерв+» виконав 10.07.2024.
Законом України «Про внесення змін до Кодексу про адміністративні правопорушення щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 09.05.2024 року, який набрав чинності 19.05.2024 року, внесено зміни до ст. 210 КпроАП України, за змістом яких ст. 210 КпроАП України доповнено приміткою, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Зважаючи на вказане, вважала, що відповідач мав можливість отримати персональні дані ОСОБА_2 , який у період з 27.12.2024 по 25.02.2025 був офіційно працевлаштованим у ТОВ «Яшкіна/1994», шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Наполягала на тому, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності уповноваженою особою було проведено за відсутності позивача, що призвело до порушення права ОСОБА_1 скористатися правовою допомогою, надати пояснення та докази.
Окрім того, вказала, що Постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, винесено уповноваженою особою відповідача з пропуском строку визначеного положеннями ст.38 КУпАП.
З урахуванням викладеним, просила Постанову скасувати, а провадження у справі закрити.
18.12.2025 представник ІНФОРМАЦІЯ_2 – Сафронов С.Ю., шляхом формування у системі «Електронний суд», подав до суду відзив на позовну заяву, за яким у задоволені позову просив відмовити за необґрунтованістю.
В обґрунтування заперечень зазначив, що ОСОБА_1 згідно відомостей з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 та рахувався військовозобов`язаним, який порушив правила військового обліку з 04.10.2025, оскільки протягом семи днів, не став на військовий облік за місцем оформлення ВПО, а отже у період дії особливого періоду та мобілізації не виконав обов`язок, передбачений ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
За приписами ч.11 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни, зокрема адреси місця проживання (перебування), зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених КМУ через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.
Так згідно до інформації з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (Міністерства соціальної політики України), ОСОБА_1 , 28.12.2022, був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_2 (Довідка №5106-5002466754, період дії до 15.12.2025).
Однак на облік у ТЦК та СП за місцем реєстрації як ВПО, з моменту реєстрації та по 26.10.2025 (дату складання протоколу) не став.
На час складання протоколу про адміністративне правопорушення, статус внутрішньо переміщеної особи щодо позивача скасований не був, таким чином ОСОБА_1 продовжував обліковуватися як ВПО.
З урахуванням статусу ВПО, ОСОБА_1 був зобов`язаний, в силу ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу), в редакції Закону №3633-ІХ від 11.04.2024, протягом семи днів з дати взяття на облік як ВПО, стати на військовий облік у ТЦК та СП за місцем перебування на обліку як ВПО.
Таким чином, твердження позивача про те, що з листопада 2023 року він повернувся до м.Миколаєва, та фактично проживав за адресою реєстрації, відомості про яку оновлено ним через додаток «Резерв+», не свідчать про відсутність у нього означеного обов`язку.
Доказів того, що після набрання чинності змін до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції №3633-ІХ від 11.04.2024, він виконав обов`язок стати на військовий облік у ТЦК та СП за місцем перебування на обліку як ВПО або належним чином письмово повідомив про зміну місця проживання, ОСОБА_1 при складані протоколу не надав.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він оновив дані через за стосунок «Резерв+» 10.07.2024, не виключають наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, оскільки оновлення даних в електронному сервері є допоміжним технічним механізмом, а не заміною обов`язку стати на військовий облік за місцем перебування на обліку як ВПО.
Зазначив, що примітка до ст. 210 КУпАП не скасовує особистий обов`язок громадянина, встановлений законом, а стосується лише особливостей застосування адміністративної відповідальності у випадку, коли всі необхідні та актуальні данні можуть бути отримані автоматично з державних реєстрів. Так дані з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, лише засвідчують, що статус ВПО у позивача тривав, однак цього недостатньо для ведення повноцінного військового обліку, без вчиненнгя військовозобов`язаним дій, прямо передбачених ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»
Також вказав, що є безпідставними доводи позивача про те, що Постанову було винесено відносно ОСОБА_3 поза строками притягнення до адміністративної відповідальності.
В обґрунтування вказав, що правопорушення передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, у випадку невиконання зазначеного обов`язку як ВПО, є триваючим, оскільки невиконаний обов`язок зберігається у часі доти, доки особа не стане на військовий облік за місцем фактичного проживання.
Моментом виявлення факту вчинення ОСОБА_3 правопорушення є 26.10.2025 (дата складання протоколу), таким чином оскаржувана постанова винесена у межах строку визначеного ст.38 КУпАП.
Наполягав на тому, що уповноваженою особою відповідача у повній мірі було дотримано процедуру притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Під час складання протоколу позивачу було роз`яснено його права, визначені положеннями ст.268 КУпАП, зокрема і право на захист, та належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи на 30.10.2025.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 26.01.2026 у справі № 487/9095/25 у задоволенні адміністративного позову позовом ОСОБА_1 відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача, який був зареєстрований, як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_2 (Довідка №5106-5002466754 видана УСЗН Київського району ДП та СП в Одеській області, видана 28.12.2022), з моменту набрання чинності п. 10-1 додатка 2 «Правил військово обліку призовників і військовозобов`язаних» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ від 30.12.2022 №1487, у період з 19.05.2024 по 26.05.2024, виник обов`язок встати на військовий облік до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи який ним не було виконано.
З урахуванням встановлених обставин справи, суд виснував, що ОСОБА_1 були порушені вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначенні положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що на день постановки позивача у 2022 році на облік як внутрішньо-переміщеної сооби та отримання довідки ВПО, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містили вимоги щодо обов`язку в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи стати на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи;
- оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, винесено уповноваженою особою відповідача з пропуском строку визначеного положеннями ст.38 КУпАП.
- інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що гідно даних з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 , з зазначенням зареєстрованої адреси проживання АДРЕСА_3 .
Згідно відомостей з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (Міністерства соціальної політики України), ОСОБА_1 , 28.12.2022, був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_2 (Довідка №5106-5002466754 видана УСЗН Київського району ДП та СП в Одеській області.
Реєстрацію ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеної особи, зареєстрованої за заначеною адресою, було скасовано 15.12.2025.
26.10.2025 оператором мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 складено Протокол № 886 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст.210-1 КУпАП, за змістом якого 26.10.2025 о 09-40 год., до ІНФОРМАЦІЯ_2 працівниками поліції було доставлено громадянина ОСОБА_1 , як такого, що у період проведення мобілізації (крім цільової), та/або у період дії воєнного стану, в порушення ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовозобов`язаний, який залишив своє місце проживання, порушив обов`язок протягом семи днів з дати взяття на облік як внутрішньо переміщена особа стати на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи.
30.10.2025, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами розгляду вищезазначеного протоколу, винесено Постанову №860/1, про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 17000 грн.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно до ч.1ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Заст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно п.1 ч.1ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За приписами ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Заст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Таким чином, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.
Відповідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1ст.287 КУпАП України постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 210-1 КУпАП встановлена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, відповідно до частини третьої якої вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини четвертої ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії воєнного стану призовники, військовозобов`язані та резервісти, які залишили або покинули своє місце проживання, зобов`язані в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи стати на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, а військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - у зазначений строк повідомити про зміну місця проживання відповідному підрозділу розвідувальних органів України).
Пунктом 10-1 додатка 2 «Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ від 30.12.2022 №1487 (в редакції від 18.05.2024) було визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану у разі залишення свого місця проживання стати в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на військовий облік у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи (військовозобов`язані та резервісти СБУ - в Центральному управлінні або регіональних органах СБУ, а військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів - у зазначений строк повідомити про зміну місця проживання відповідним підрозділам розвідувальних органів).
У свою чергу, абзацом 11 пункту 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2022 №154 передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Відповідно до положень статті 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Отже, у позивача, який був зареєстрований, як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_2 (Довідка №5106-5002466754 видана УСЗН Київського району ДП та СП в Одеській області, видана 28.12.2022), з моменту набрання чинності п. 10-1 додатка 2 «Правил військово обліку призовників і військовозобов`язаних» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ від 30.12.2022 №1487, у період з 19.05.2024 по 26.05.2024, виник обов`язок встати на військовий облік до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи який ним не було виконано.
З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що ОСОБА_1 були порушені вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначенні положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не врахував, що на день постановки позивача у 2022 році на облік як внутрішньо-переміщеної особи та отримання довідки ВПО, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містили вимоги щодо обов`язку в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи стати на військовий облік у РТЦК та СП за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи.
Вказані твердження скаржника апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
З 19.05.2024, у період проведення мобілізації та дії воєнного стану на військовозобов`язаних які залишили або покинули своє місце проживання, покладено безальтернативний обов`язок, в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи стати на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи.
За приписами ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Відповідно до положення ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014, підставою для відкликання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа, зокрема повернулася до покинутого місця постійного проживання.
Пунктом 3 ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014, у разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від`їзду.
В той же час, як доцільно зауважив суд першої інстанції, дію довідки ОСОБА_1 , про реєстрацію як внутрішньо переміщеної особи, було припинено 25.12.2025.
Доказів того, що у листопаді 2023 року позивач повідомив про повернення до покинутого постійного місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за місцем отримання довідки, ОСОБА_1 суду не надав.
З урахуванням чого, без зняття з реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, у встановленому законом порядку, позивач не був звільнений від обов`язку визначеного ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»
Твердження апелянта про те, що оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, винесено уповноваженою особою відповідача з пропуском строку визначеного положеннями ст.38 КУпАП апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
За приписами ч.1 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частинах дев`ятій і десятій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Згідно ч. 7 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Згідно до висновку, викладеному Верховним Судом у Постанові від 11.04.2018 у справі №804/401/17, триваючим правопорушенням слід вважати проступок пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Отже, після набрання чинності Законом №3633-IX від 11.04.2024, ОСОБА_1 не виконав вимогу щодо взяття на військовий облік за місцем своєї реєстрації як ВПО. Оскільки це зобов`язання мало безперервний характер, правопорушення є триваючим і тривало до моменту його виявлення 26.10.2025. 
Таким чином, адміністративне стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП накладено в межах закону - протягом трьох місяців з дня виявлення триваючої бездіяльності.
Відтак, доводи апелянта не знайшли підтвердження в ході апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2026 у справі № 487/9095/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик