УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/11844/19 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/11844/19 за заявою представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» – адвоката Михніцького Геннадія Юльяновича про залучення правонаступника сторони,
по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Пилипенка Олександра Сергійовича на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 08 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Драча Ю.І. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у сумі 356 796,49 грн та судові витрати.
Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 30 січня 2025 року замінено найменування позивача у даній справі з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (том 1 а.с.248).
Під час судового розгляду у суді першої інстанції, представником позивача – адвокатом Міхніцьким Г.Ю. було заявлено клопотання про залучення до участі у справі правонаступників відповідачки ОСОБА_1 , яка померла, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки зазначені особи є спадкоємцями першої черги, згідно частини 1 статті 1261 ЦК України.
Вони не відмовилися від прийняття спадщини у шестимісячний строк, а навпаки прийняли її в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України.
Таким чином, ці особи являються правонаступниками прав та обов`язків померлої ОСОБА_1 .
Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 08 вересня 2025 року клопотання задоволено.
Не погодившись з ухвалою суду, представник ОСОБА_3 – адвокат Пилипенко О.С. подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. 
Зокрема, місцевий суд безпідставно без будь-яких доказів залучив ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_1 
Представник вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, щодо їх родинної приналежності. 
Суд дійшов помилкового висновку виключно на підставі довідки Житомирської міської ради від 25 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року про осіб, які були зареєстровані на день смерті ОСОБА_1 .
Зазначає, що судом не надано належної оцінки поданих стороною відповідача пояснень в тому числі копії Довідки виданої виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради, про те що ОСОБА_4 , з 2008 року проживає за адресою АДРЕСА_1 . 
Більше того, в матеріалах справи міститься відповідь з Житомирської державної нотаріальної контори про те, що ніхто зі спадкоємців померлої ОСОБА_1 з питань оформлення спадкових прав не звертався. 
Зауважує, що ОСОБА_4 взагалі не проживає в Україні. Місцем його проживання та перебування з 16 червня 2024 року є Федеративна Республіка Німеччина, а отже він не міг проживати з померлою ОСОБА_1 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_2 , на день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_3 , що виключає як таку підставу для автоматичного прийняття спадщини за законом без відповідного звернення до нотаріуса.
Вважає, що спільна реєстрація місця проживання з померлим без фактичного спільного проживання не свідчить автоматично про прийняття спадщини, оскільки автоматично спадщину приймають лише ті, хто фактично проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Крім того, матеріали справи містять докази про інше постійне місце проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що відмінне від місця проживання померлої ОСОБА_1 . Також, в матеріалах справи є інформацію про відсутність заяв про відкриття спадщини, а отже дані особи не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_1 та не мають право на спадкування як спадкоємець першої черги за законом.
Отже, ОСОБА_4 на час постановлення ухвали, перебував за кордоном та особисто не зміг подати та заперечити, будь-які обставини по даній справі та подати докази що на пряму стосуються його прав та обов`язків. Зокрема, такими доказами є довідка про місце реєстрації та проживання ОСОБА_4 та його сім`ї в Федеративній Республіці Німеччина.
У поданому відзиві, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
Зазначає, що в матеріалах справи наявні довідки Житомирської міської ради від 25 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року, згідно яких вбачається, що на час смерті ОСОБА_1 за адресою її проживання проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Також в матеріалах судової справи наявна копія спадкової справи померлої ОСОБА_1 в якій відсутні заяви спадкоємців про відмову від спадщини.
Звертають увагу також на те, що ОСОБА_4 не оскаржує ухвалу суду, а відповідно питання про скасування ухвали не може ставитися.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та невизнання апеляційної скарги.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Залучаючи правонаступників у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до довідки Житомирської міської ради від 25 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року на час смерті ОСОБА_1 за адресою її проживання: АДРЕСА_2 проживали: ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , що дало підстави вважати їх спадкоємцями першої черги згідно частини 1 статті 1261 ЦК України (доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовились від спадщини, суд не має), тому суд вважав за необхідне залучити до участі у справі правонаступників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Судом установлено, що відповідачем у даній справі була ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копією спадкової справи № 93/2025(том 2 а.с.56-88).
Відповідно до частини 1 статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
З аналізу даної норми, можливо зробити висновок про те, що застосовуючи статтю 55 ЦПК України, суд зобов`язаний з`ясувати: чи прийняла особа спадщину (у разі смерті сторони); чи відбувся перехід спірного права або обов`язку; чи є особа належним суб`єктом матеріального правовідношення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця 9частина 1 статті 1221 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Матеріали справи, зокрема копія спадкової справи не містять відомостей, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовились від спадщини.
А відповідно до довідки Житомирської міської ради від 25 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року на час смерті ОСОБА_1 за адресою її проживання: АДРЕСА_2 проживали: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що дає підстави вважати їх спадкоємцями першої черги згідно частини 1 статті 1261 ЦК України.
Сам по собі факт проживання спадкоємця без реєстрації за адресою, відмінною від місця відкриття спадщини або останнього місця проживання спадкодавця, не може вважатися належним і достатнім доказом неприйняття спадщини.
Відповідно до положень цивільного законодавства України, прийняття спадщини може здійснюватися як шляхом подання заяви нотаріусу, так і шляхом фактичного вступу у володіння чи управління спадковим майном. При цьому закон не ставить факт прийняття спадщини у залежність виключно від місця реєстрації або проживання спадкоємця.
Відсутність реєстрації за місцем відкриття спадщини або проживання за іншою адресою не свідчить про відмову чи неприйняття спадщини, оскільки чинне законодавство не пов`язує юридичний факт прийняття спадщини з обов`язковістю реєстрації місця проживання разом зі спадкодавцем, проживання особи без реєстрації є лише адміністративним аспектом і не визначає її цивільних прав та обов`язків, спадкоємець може фактично прийняти спадщину незалежно від місця своєї реєстрації, зокрема шляхом утримання майна, сплати комунальних платежів, здійснення догляду за майном тощо. 
Крім того, відповідно до принципу змагальності сторін та обов`язку доказування, саме сторона, яка стверджує факт неприйняття спадщини, повинна надати належні та допустимі докази цього. Такими доказами не можуть бути лише відомості про інше місце проживання чи відсутність реєстрації, оскільки вони не спростовують можливості фактичного прийняття спадщини.
Отже, факт проживання спадкоємця без реєстрації за іншою адресою є лише непрямою обставиною, яка сама по собі не доводить неприйняття спадщини і не може бути покладена в основу відповідного висновку суду без дослідження інших доказів, що свідчать про поведінку спадкоємця щодо прийняття або неприйняття спадкового майна.
Наявність у ОСОБА_3 реальної можливості подати заяву про відмову від прийняття спадщини підтверджується вимогами чинного законодавства та фактичними обставинами справи, однак він таким правом не скористався.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса, перебував у стані, який об`єктивно перешкоджав реалізації цього права, або не був обізнаний про факт відкриття спадщини.
Навпаки, відсутність будь-яких дій з його боку, спрямованих на подання заяви про відмову від спадщини протягом визначеного законом строку, свідчить про те, що він не скористався наданим йому правом.
Отже, з огляду на те, що ОСОБА_3 мав передбачену законом можливість подати заяву про відмову від прийняття спадщини, однак у встановлений строк цього не зробив, відсутні підстави вважати, що він висловив намір відмовитися від спадщини у передбачений законом спосіб.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно положень частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання представника на відсутність у матеріалах справи доказів родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.
Так, у матеріалах справи є копія паспорта ОСОБА_1 , в якій міститься відмітка про реєстрацію шлюбу 07 серпня 1976 року з ОСОБА_3 . Зазначена відмітка є офіційним підтвердженням факту укладення шлюбу між вказаними особами, а отже — належним та допустимим доказом їх родинної належності (подружніх відносин) (том 2 а.с.79).
Відповідно, твердження представника про відсутність доказів родинних зв`язків не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи.
ОСОБА_4 не оскаржує ухвалу районного суду, тому апеляційним судом ухвала в цій частині не перевіряється.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Пилипенка Олександра Сергійовича залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 08 вересня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 квітня 2026 року.