ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/414/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., розглянувши матеріали заяви
за позовом Кілійської міської ради (68300, Одеська область, м. Кілія, вул. Миру, 57, код ЄДРПОУ 25426148)
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” (79000, м. Львів, вул. Шевченка, 56, код ЄДРПОУ 42570755)
про зобов`язання укласти договір та стягнення 48288,76 грн

Кілійська міська рада звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” в якому просить:
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” на користь Кілійської міської ради збитки, які завдані бюджету Кілійської міської територіальної громади за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 22.01.2023 по 01.10.2025 у сумі – 48288,76 грн,
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” виконати умови п. 1.1.1 договору купівлі-продажу від 22.12.2022 та укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,1736 га, розташованої за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, м. Кілія, вул. Букова Омеляна, 1 з кадастровим номером 5122310100:02:001:0361.
Ухвалою від 10.02.2026 суд визнав справу малозначною і відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без призначення засідань. Цією ухвалою суд встановив Відповідачу строк протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ст. 251, 252 ГПК України) – подати до суду відзив на позов з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин, заяв з процесуальних питань (за наявності), належним чином засвідчені копії статутних та реєстраційних документів; для подання заперечень встановити строк 5 днів від дня отримання відповіді на відзив.
Відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 10.02.2026 після 17 години в електронному кабінеті, що підтверджується довідкою.
Відповідач у встановлений судом строку не подав відзиву, тому справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 178 ГПК України.
Згідно з ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Між Кілійською міською територіальною громадою Ізмаїльського району Одеської області в особі Кілійської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС» (ЄДРПОУ 42570755), 22.12.2022 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна комунальної власності шляхом продажу на аукціоні, відповідно до якого продано будівлі, загальною площею 465,8 м.кв. за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, м. Кілія, вул. Букова Омеляна, 1, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1736 га., з кадастровим номером 5122310100:02:001:0361.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав від 15.10.2025 право власності на будівлі зареєстроване за відповідачем 22.12.2022.
В п. 1.1.1 договору купівлі-продажу зазначено, що земельна ділянка, на якій розташовано майно, знаходиться в комунальній власності Кілійської міської ради, категорія земель - землі житлової та громадської забудови. 
Також в п. 1.1.1 договору зазначено, що нотаріусом роз`яснено п.п. 10-12 ст. 120 Земельного кодексу України, що набувач об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на об`єкт майна звернутись до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому ст. 118, 123 або 128 ЗК України.
Однак, відповідач так і не оформив право користування земельною ділянкою, тому позивач просить стягнути з відповідача 48288,76 грн за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 22.01.2023 по 01.10.2025 .
За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни їх призначення. 
Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. 
Відповідач є власником нерухомого майна, але право користування земельною ділянкою під його майном не оформлено, тобто відповідач користується земельною ділянкою за фактичним розміщенням на ній нерухомого майна.
Отже, у спірний період відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо спірної земельної ділянки, а отже, відповідач використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.
Згідно з ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. 
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України унормовано, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування, а також землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. 
Відповідно до ч. 1 ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кілійської міської ради від 23.12.2022 № 1643/ VIII /28 затверджено ставки орендної плати.
Рішенням Кілійської міської ради від 31.08.2023 № 2013/VIII/35, за результатами розгляду, зокрема, клопотання відповідача від 15.06.2023 № 4272/12/23, вирішено надати відповідачу в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,1736га кадастровий номер 5122310100:02:001:0361, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, м. Кілія, вул. Букова Омеляна, 1.
В рішенні зазначено, що додається проєкт договору оренди, а також цим рішенням встановлено ставку орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Втім, договір оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем укладено та зареєстровано так і не було
З урахуванням зазначеного у період з 22.01.2023 по 01.10.2025 відповідач як власник будівлі здійснював безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладеного договору оренди землі, тобто без належної правової підстави для її використання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) підставами звільнення від доказування є обставини, які встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідач як власник будівлі не виконав свого обов`язку щодо оформлення та реєстрації речового права на земельну ділянку, що розташована за вищезазначеною адресою, в порядку вимог ст.ст. 123, 128 ЗК України. 
Вказане слугувало підставою для звернення позивача про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.
Вказані правовідносини є аналогічними правовідносинам, висновки за результатами розгляду яких викладені у наступних постановах Верховного Суду. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 922/3412/17 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 629/4628/16-ц, від 13.02.2019 р. у справі № 320/5877/17, а також у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 р. у справі № 916/2948/17, від 14.01.2019 р. у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 р. у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 р. у справі № 922/3409/17, від 02.02.2022 р. у справі № 199/2895/19, від 05.07.2022 р. у справі № 641/8483/19. 
Отже, відповідач, будучи власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, використовував відповідну земельну ділянку без укладеного договору оренди, що має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Кілія в особі Кілійської міської ради як власника такої земельної ділянки. 
Для врегулювання спору в досудовому порядку позивачем направлялась вимога від 18.12.2025 № 5799/05-12 щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою. Втім, заборгованість залишається непогашеною
Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки – Кілійської міської ради зберегло у себе кошти, які мало сплатити за користування нею, та які зобов`язане повернути власнику земельної ділянки на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Згідно з п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) орендна плата – обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди. 
Відповідно до п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. 
Рішенням Кілійської міської ради від 25.05.2025 № 3236/VIII/64 створено комісію з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Кілійської міської ради. 
Рішенням Кілійської міської ради від 28.11.2025 № 3434/VIII/68 затверджено акт комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Кілійської міської ради від 30.10.2025 № 1/2025.
Так, в цьому акті зазначено, що нормативна грошова оцінка 2023 рік становить 335647,18грн (згідно витягу № НВ-5100581192023 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок), розрахунок нормативної грошової оцінки земельних ділянок у 2024 році здійснювався з урахуванням коефіцієнту індексації 1,051 і дорівнює 352765,18грн, 2025 рік – 395084,71грн згідно витягу №НВ -5101500742025 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Також в акті зазначено, що відповідачем спричинено збитки за період з 22.01.2023 по 01.10.2025 в сумі 48288,76грн, з них за 2023 рік – 15834,94грн, 2024 рік 17638,20грн, 2025 рік -14815,62грн.
Відповідач не надав доказів сплати заборгованості, як і будь-яких заперечень
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення 48288,76грн підлягає задоволенню.
Також, позивач просить зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” виконати умови п. 1.1.1 договору купівлі-продажу від 22.12.2022 та укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,1736 га, розташованої за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, м. Кілія, вул. Букова Омеляна, 1 з кадастровим номером 5122310100:02:001:0361.
Позивач зазначає, що до рішення Кілійської міської ради від 31.08.2023 № 2013/VIII/35 про надання відповідачу в оренду земельної ділянки був доданий проєкт договору оренди, однак відповідач його не підписав.
Крім того, позивач додав до позову докази, зокрема опис вкладення і поштову накладну від 19.08.2025 про надіслання відповідачу проєкту договору оренди землі з супровідним листом від 19.08.2025.
Однак, самого проєкту договору оренди позивач не додав до справи.
Не виклав позивач і в прохальній частини умов договору оренди, на яких він хоче укласти з відповідачем договір.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Як вже зазначено вище, позивач не надав суду проєкту договору оренди землі, яку він надсилав відповідачу, а також не виклав в прохальній частині позовної заяви, на яких умовах він хоче укласти договір.
У ст. 649 ЦК України зазначено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.
В даному випадку, з матеріалів справи не вбачається наявності розбіжностей між сторонами при укладенні договору.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК).
За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої зазначеної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Так само підставою для відмови у позові є відсутність у позивача того права чи законного інтересу, про який він стверджує.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц).
Таким чином, з огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 ГПК) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
За змістом положень статей 14, 269 ГПК передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Так, предметом позовом у процесуальному сенсі є звернення позивача до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
У постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 46/606 за позовом ПАТ "Укрнафта" до АТ "Укртрансгаз" про визнання укладеним договору зберігання природного газу № 659/10/ін. від 05.05.2010 у викладеній позивачем редакції, висновки у якій щодо застосування відповідних норм права було враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у справі № 46/603, що розглядається, зазначено, що в ринкових умовах господарювання договори повинні укладатися, як правило, на основі вільного волевиявлення сторін, перелік випадків, коли можливе укладання господарських договорів за рішенням суду, обмежений. Так, відповідно до статті 187 ГК господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи з умов договору у разі, якщо: а) договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов`язковим для відповідного суб`єкта господарювання (стаття 183 цього Кодексу), або б) існує публічне зобов`язання суб`єкта господарювання (стаття 178, частина 6 статті 179 цього Кодексу), або в) укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору (стаття 182 цього Кодексу), або г) наявна згода обох сторін на розгляд спору судом.
У частині 1 статті 649 ЦК, якою визначено вирішення переддоговірних спорів, передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.
Отже, у розумінні статті 649 ЦК переддоговірний спір може полягати у розбіжностях між сторонами щодо змісту (спір про врегулювання розбіжностей) або виникати у разі відмови чи ухиленні від його укладення (спір про спонукання укласти договір).
Суд не вправі ухвалювати рішення про укладення договору, якщо питання стосується зобов`язання, що вже було виконано (передано майно або вчинено інші дії) до передачі та вирішення переддоговірного спору судом. Такий висновок випливає із системного тлумачення норм частини 3 статті 631 ЦК, що визначають підстави виникнення господарських зобов`язань; момент визнання укладеним господарського договору за рішенням суду; та можливість поширювання умов договору на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення, лише за домовленістю сторін, а не за рішенням суду. У такому разі, якщо одна із сторін вже здійснила фактичні дії без достатньої правової підстави, то правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.
Переддоговірний спір про укладення договору не є спором про встановлення факту, а відповідає такому способу захисту, як установлення правовідносин.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших, встановлених судом обставин.
Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 46/606.
Отже, за встановлених судом обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про зобов`язання виконати умови п. 1.1.1 договору купівлі-продажу та укласти договір оренди землі, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги частково.
Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 52, 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “КОТБ ГРУП ФРЕШ ФРУТС” (79000, м. Львів, вул. Шевченка, 56, код ЄДРПОУ 42570755) на користь Кілійської міської ради (68300, Одеська область, м. Кілія, вул. Миру, 57, код ЄДРПОУ 25426148) 48288,76грн заборгованості та 3328грн судового збору.
3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 31 березня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова