П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/5561/26	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2026 року (суддя Самойлюк Г.П., м. Одеса, повний текст рішення складений 06.03.2026) про відмову у вжитті заходів забезпечення позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 , Генеральний штаб ЗСУ, Міністерство оборони України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Одеська обласна державна адміністрація, Національна поліція України, Головне управління Національної поліції України в Одеській області, Одеське районне управління поліції №1 Головного управління Національної поліції України в Одеській області, Одеський національний економічний університет, ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

26.02.2026 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просив суд:
1. визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення відомостей до реєстру Оберіг: порушення правил військового обліку; не прибули за повісткою до ТЦК та СП; особа, яка вчинила правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, направлення звернення до органів Національної поліції України щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , як такого, що вчинив адміністративне правопорушення за статтями 210, 210-1 КУпАП;
2. зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 виключити:
- з реєстру Оберіг наступні відомості: порушення правил військового обліку; не прибули за повісткою до ТЦК та СП; особа, яка вчинила правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП; щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- з облікової картки до військового квітка НОМЕР_1 запис «Розшук».
3. зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 направити до Головного управління Національної поліції в Одеській області повідомлення про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , як такого, що вчинив адміністративне правопорушення за статтями 210, 210-1 КУпАП до обласного, районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для складання протоколів про адміністративні правопорушення, відповідно до п. 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487.

04.03.2026 позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони органам Національної поліції України, і зокрема Головному управлінню Національної поліції в Одеській області, Одеському районному управлінню поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області та підпорядкованим підрозділам вчиняти щодо ОСОБА_1 адміністративне затримання (ст.260 КУпАП) та/або доставлення (ст. 259 КУпАП) до органів ТЦК та СП і зокрема до ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_6 на підставі запису у системі Інформаційний портал Національної поліції України щодо електронного звернення, зареєстрованого в ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 03.02.2026 р. №4556 – до набрання законної сили рішенням суду у справі; зупинення дії індивідуального акту, електронного звернення, зареєстрованого в системі Інформаційний портал Національної поліції України ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 03.02.2026 р. №4556.
В обґрунтування заяви зазначалося, що невжиття таких заходів може унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, у випадку адміністративного затримання та доставлення позивача до органів ТЦК та СП для складання адміністративних протоколів за ст. 210 КУпАП. Невжиття такого заходу може призвести до протиправного позбавлення позивача свободи. Очевидними є ознаки протиправності внесення відомостей про розшук позивача та, відповідно, порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2026 року у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність ознак протиправності оскаржуваних дій відповідача, оскільки таке встановлення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.
Також суд виснував, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову, які він просить застосувати у поданій заяві, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування усі обставини у справі та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
На думку апелянта, обґрунтування судом відмови у задоволенні заяви роблять в принципі неможливим застосування інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві, оскільки суд вимагає від позивача стандартів доказування, дотримання яких в принципі неможливо. З одного боку суд вимагає від позивача надати належні та допустимі докази того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або для ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача потрібно буде докласти значних зусиль. З іншого боку суд при розгляді заяви заздалегідь відкидає будь-які докази, надані позивачем, оскільки, на думку суду, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність ознак протиправності оскаржуваних дій відповідача, оскільки таке встановлення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.
Поряд із цим апелянт покликається на правову позицію Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 16 грудня 2019 року, справа №442/5967/17, провадження №61-45666св18, «не заслуговують на увагу аргументи заявника, зазначені ним у касаційній скарзі в частині того, що позивачем не доведено необхідність застосування відповідних заходів забезпечення, оскільки заходи забезпечення позову є превентивними по своїй правовій природі та направлені на убезпечення позивача від додаткових негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням рішення суду, якщо таке буде винесене на його користь, шляхом недопущення відчуження відповідачем належного йому майна до часу ухвалення рішення у даній справі та набрання ним законної сили».
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.08.2023 у справі №753/23090/21: «Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі №905/448/22 звернув увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей … свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін».
Окремо апелянт зауважив, що позивачем надано докази вчинення таких дій, які проігноровані суди, а саме, постанови судів в аналогічних справах відносно нього, якими справи були закриті у зв`язку із відсутністю складу правопорушення, а постанови скасовані з тих же підстав які також були скасовані, а провадження закриті у зв`язку із відсутністю складу правопорушення зокрема у справах 522/10609/24 (ст.185), 522/9264/24 (ст.206) та 522/8009/25 (ст.206), 522/10680/24 (ст.210) та 947/23848/25 (ст.210), а також скасовано висновок ВЛК 420/17394/25) з тих підстав що остання не проводилась. Судом ці обставини не досліджувались, належна правова оцінка не надавалась

ІНФОРМАЦІЯ_7 та Національна поліція України надіслали до апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу, у яких, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Так, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Відповідно до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною другою статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частин першої та другої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Пунктом 5 частини третьої статті 151 КАС України визначено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
З аналізу наведених правових норм випливає, що метою забезпечення адміністративного позову є захист прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів. Відтак, вжиття судом заходів забезпечення позову покликане своєчасно унеможливити настання негативних та непоправних наслідків, які можуть настати в результаті невжиття таких заходів. Тобто, невідворотність наслідків означатиме, що спірні правовідносини не зможуть існувати в майбутньому у первісному вигляді у випадку незастосування заходів забезпечення позову.
Суд у кожному випадку повинен встановити чи є захід забезпечення позову, про який клопоче позивач, таким, що відповідає меті і завданням правового інституту забезпечення позову. Також, суд має вказати мотиви, які слугували причиною постановленню ухвали про забезпечення позову, зокрема, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 30 вересня 2020 року у справі №640/1305/20, від 24 листопада 2020 року у справі №640/9636/20.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом слугувала незгода позивача із оголошенням РТЦК та СП його у розшук, як порушника правил військового обліку, передбаченого ст. 210, 210-1 КУпАП.
Мотивуючи необхідність вжиття судом забезпечення адміністративного позову шляхом заборони органам Національної поліції України здійснювати адміністративне затримання (ст. 260 КУпАП) та доставлення (ст. 259 КУпАП) позивача до органів ТЦК та СП для складання адміністративних протоколів за ст.210 КУпАП є те, що:
- невжиття зазначеного заходу може унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, у випадку такого затримання. Невжиття такого заходу може призвести до протиправного позбавлення позивача свободи;
- очевидними є ознаки протиправності внесення відомостей про розшук позивача та відповідно порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду. Минуло менше мінімального строку, який має бути забезпечений для явки у разі належного направлення повістки, отже ознаки протиправності є очевидними.
Щодо посилання заявника на неможливість виконання рішення суду у разі прийнятого на його користь позивача, то колегія суддів вважає, що заявником не було наведено достатньо обґрунтованих доказів на підтвердження зазначеного.
Водночас, аналіз положень частини першої статті 77 КАС України дає підстави стверджувати, що тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову покладається саме на позивача, якій ініціюють таке клопотання. Отож, його доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також колегія суддів визнає безпідставними посилання заявника, як підставу для вжиття заходів забезпечення позову, на очевидну протиправність дій відповідача, з огляду на усталену судову практику.
Так, за висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 2 квітня 2025 року у справі №320/16011/24 та від 7 квітня 2025 року №242зп-24/160, питання правомірності рішення органу влади має бути встановлено під час розгляду справи по суті, і передчасне висловлення позиції судом про очевидну протиправність лише на підставі аргументів позивача є порушенням принципу змагальності.
У висновку Верховного Суду, викладеному постанові від 05 червня 2024 року у справі №460зп-23/160, зазначено, що забезпечення позову не може полягати у фактичному задоволенні позовних вимог, оскільки це буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, яке може мати наслідком порушення балансу інтересів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №800/521/17 сформувала позицію, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо необхідність врахування висновків Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 16 грудня 2019 року, справа № 442/5967/17 та висновків Верховного Суду Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 30.08.2023 у справі № 753/23090/21 є безпідставними, оскільки висновки Верховного Суду у зазначених справах стосуються застосування положень інших норм процесуального права (статей 149, 150 ЦПК України).
Також колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на судові рішення в аналогічних справах відносно нього, якими справи були закриті у зв`язку із відсутністю складу правопорушення, оскільки правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 7 ст. 78 КАС України).
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
Пунктом першим частини першої статті 315 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 березня 2026 року про відмову у вжитті заходів забезпечення позову – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов