КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/4107/25-ц
номер провадження: 22-ц/824/4931/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ Главком» - адвоката Островерхова Костянтина Миколайовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року у складі судді Бусик О.Л., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ Лехмар» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідністю «Українські медійні системи», товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ Главком» про захист честі, гідності та ділової репутації, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПХУ Лехмар» (далі - ТОВ «ПХУ Лехмар») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідністю «Українські медійні системи» (далі - ТОВ «Українські медійні системи»), товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ Главком» (далі - ТОВ «ХАБ Главком») про захист честі, гідності та ділової репутації.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року 17 год 19 хв. на вебсайті інформаційного агентства «Главком»  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить ТОВ «ХАБ Главком» і ТОВ «Українські медійні системи» було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», адреса посилання ІНФОРМАЦІЯ_6. 
Позивач вважав, що вказана стаття містить інформацію, яка не відповідає дійсності, є недостовірною, негативно впливає на нього та була поширена лише з метою дискредитаційного впливу на ділову репутацію позивача, без будь-яких доказів, зокрема: «ІНФОРМАЦІЯ_7», автором якої є ОСОБА_1 . 
Вказана стаття була розміщена у мережі Інтернет на вебсайті https://glavcom.ua/, який має відкритий доступ, містить два коментарі осіб, які ознайомились з інформацією.
Наголошує, що безпідставний акцент на те, що ТОВ «ПХУ Лехмар» не виконує свої контракти є неправдивими та це очевидно впливає на ділову репутацію позивача як суб`єкта господарювання. Наведена вище стаття містить фактичні твердження, які можна перевірити та не є оціночними судженнями. Також вираз «фірма-прокладка» є очевидно неприйнятним твердженням для означення позивача, оскільки натякає на нечесній або фіктивній підприємницькій діяльності ТОВ «ПХУ Лехмар». 
З урахуванням наведеного, ТОВ «ПХУ Лехмар» просило:
визнати недостовірною і такою, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації ТОВ «ПХУ Лехмар» («PHU Lechmar» LLC) інформацію, автором якої є ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_7»;
зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_8» статті, під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_9» зазначивши вступну та резолютивну частину рішення суду;
зобов`язати ТОВ «ХАБ Главком» і ТОВ «Українські медійні системи» розмістити на вебсайті  ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «Думки Вголос» статтю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_10" із зазначенням вступної і резолютивної частини рішення суду.?
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року позов ТОВ «ПХУ Лехмар» задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації ТОВ «ПХУ Лехмар» («PHU Lechmar» LLC) інформацію, автором якої є ОСОБА_1 , а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_7».
Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, а саме: «польської компанії-посередника («прокладки», як часто називають посередників у подібних угодах) «PHU Lechmar Sp.z.o.o», яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель», шляхом підготовки та розміщення на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «Думки вголос» статті, під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_9», зазначивши вступну та резолютивну частину рішення суду.
Зобов`язано ТОВ «ХАБ Главком» розмістити на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «Думки Вголос» статтю, під заголовком «Спростування недостовірної інформації, щодо «PHU Lechmar Sp.z.o.o» із зазначенням вступної і резолютивної частини рішення суду.?
Стягнуто з ОСОБА_1 та ТОВ «ХАБ Главком» солідарно на користь ТОВ «ПХУ Лехмар» ?витрати з оплати судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що є встановленим факт поширення на вебсайті glavcom.ua у статті автора ОСОБА_1 інформації про «PHU Lechmar Sp.z.o.o» як «посередника-«прокладки» та про наявність невиконаного контракту. Такі висловлювання є фактичними твердженнями, що підлягають перевірці, мають негативний характер і здатні завдати шкоди діловій репутації позивача. При цьому відповідачами не надано належних і допустимих доказів їх достовірності, тоді як надані позивачем докази, у тому числі висновок семантико-текстуальної експертизи, підтверджують негативний зміст та фактичний характер поширеної інформації. Виходячи з того, що належними відповідачами у спорах щодо поширення інформації в мережі Інтернет є автор матеріалу та власник вебсайту, суд відмовив у позові до неналежного відповідача, а щодо автора та власника сайту задовольнив позов частково, визнав інформацію недостовірною й зобов`язав її спростувати у той самий спосіб.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ПХУ Лехмар» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, представник ТОВ «ХАБ Главком» - адвокат Островерхов К.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог ТОВ «ПХУ Лехмар», а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Також представник ТОВ «ХАБ Главком» - адвокат Островерхов К.М. до апеляційної скарги включив заперечення на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання та просить скасувати протокольну ухвалу суд першої інстанції від 03 червня 2025 року про задоволення клопотання про проведення огляду вебсторінки з метою встановлення та фіксування її змісту з подальшим складанням протоколу огляду і постановити нову ухвалу про відмову ТОВ «ПХУ Лехмар» у задоволенні цього клопотання.
Апеляційна скарга мотивована тим що суд першої інстанції обмежився формальним цитуванням норм права без належного аналізу доказів і заперечень сторін, не встановив конкретних порушених немайнових прав позивача та не визначив, у чому саме полягає заподіяна шкода, посилаючись лише на можливість негативних наслідків у майбутньому.
Вказує, що суд безпідставно визнав доведеним факт публікації спірної інформації на вебсайті glavkom.ua, поклавши в основу рішення роздруківку/скріншот, виконаний представником позивача, та огляд вебсторінки в судовому засіданні. Наголошує, що така роздруківка не виготовлена, не видана і не засвідчена власником інтернет-ресурсу або провайдером, не містить ознак неможливості технічної модифікації та не відповідає вимогам ст.100 ЦПК України щодо подання електронних доказів.
Зазначає, що копія електронного доказу не була засвідчена електронним цифровим підписом, не було зазначено про наявність оригіналу, а відповідач ставив під сумнів її відповідність, що відповідно до ч.5 ст.100 ЦПК України виключає можливість покладення її в основу рішення без витребування оригіналу. Посилається на практику Верховного Суду, зокрема у справах № 568/879/17, № 711/9146/16-ц, № 587/2051/18, згідно з якою роздруківки інтернет-сторінок самі по собі не є належними доказами.
Звертає увагу, що належним доказом фіксації змісту веб-сторінки є спеціальний звіт уповноваженого суб`єкта, зокрема ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», однак такий доказ у справі відсутній, а подане позивачем клопотання про долучення відповідного звіту не було належним чином розглянуте та відображене в рішенні.
Наголошує, що протокольна ухвала від 03 червня 2025 року про задоволення клопотання щодо огляду веб-сторінки є незаконною, оскільки клопотання подане з пропуском процесуальних строків без заяви про їх поновлення та без обґрунтування поважних причин. Вважає, що огляд вебсторінки за своєю природою є способом забезпечення доказів, який має застосовуватися у порядку ст.ст. 116-118 ЦПК України у взаємозв`язку зі ст.85 ЦПК України, із постановленням відповідної ухвали.
Зазначає, що під час огляду 15 жовтня 2025 року суд не склав протокол огляду доказів за місцезнаходженням, не забезпечив відеофіксацію за відсутності частини відповідачів, здійснив огляд з ноутбука позивача без фіксації ідентифікуючих даних та без дослідження внутрішньої структури вебсторінки, що, на думку апелянта, порушує вимоги ст.85 ЦПК України.
Вказує, що суд помилково кваліфікував інформацію як фактичне твердження, тоді як вона є оціночним судженням, критикою та висловленням думки автора. Наголошує, що слово «прокладка» використано в лапках із поясненням «як часто називають посередників», що свідчить про іронічне та узагальнене вживання. Посилається на практику Верховного Суду та положення ст.30 Закону України «Про інформацію», відповідно до яких оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Зазначає, що суд безпідставно визнав належним і допустимим висновок експерта № 056/35-3 від 27 лютого 2025 року, складений ОСОБА_2 , оскільки, на думку скаржника, експерт не мав статусу атестованого судового експерта у розумінні Закону України «Про судову експертизу», а висновок містить процесуальні недоліки та не відповідає вимогам законодавства щодо судової експертизи.
Наголошує, що позивач не довів факту порушення конкретних немайнових прав, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між спірною публікацією та можливими негативними наслідками, а поданий лист від 21 січня 2025 року щодо призупинення постачання не підтверджує, що саме ця публікація стала підставою таких дій, з огляду на наявність інших публікацій у ЗМІ в аналогічний період.
Зазначає, що суд безпідставно поклав відповідальність на ТОВ «ХАБ Главком» як власника вебсайту, тоді як стаття була розміщена у рубриці «Думки вголос», автором є ОСОБА_1 , а на сайті міститься застереження про те, що відповідальність за матеріали у цій рубриці несуть автори. Посилається на ч.4 ст.117 Закону України «Про Медіа», яка передбачає звільнення суб`єкта онлайн-медіа від відповідальності за користувацький контент за відсутності належного звернення та припису.
Підсумовуючи, зазначає, що у діях ТОВ «ХАБ Главком» відсутній склад правопорушення, визначений пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, оскільки не доведено належним чином факт поширення саме відповідачем, недостовірність інформації та порушення конкретних немайнових прав Позивача.
Відповідач ТОВ «Українські медійні системи» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач не довів факту поширення спірної інформації відповідачами, акт огляду вебсторінки, який складений адвокатом, не є належним доказом. Роздруківки інтернет-сторінок без підтвердження власника ресурсу або провайдера не мають доказової сили. Вказує, що спірні висловлювання автора є оціночними судженнями, критикою та суб`єктивною думкою і не містять тверджень про конкретні правопорушення позивача. Такі судження не підлягають спростуванню та охороняються свободою вираження поглядів. Лінгвістичний висновок від 27 лютого 2025 року є недопустимим доказом, оскільки експерт не мав статусу атестованого судового експерта і не входив до державного реєстру. Позивач не довів завдання шкоди діловій репутації, порушення немайнових прав та причинного зв`язку між публікацією і можливими наслідками. Наявність інших публікацій у ЗМІ виключає доведеність впливу саме цієї статті. Вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях і не підтверджене належними доказами. З урахуванням наведеного, ТОВ «Українські медійні системи» вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Представник ТОВ «ПХУ Лехмар» - адвокат Івченко А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, а також просить покласти на скаржника понесені ТОВ «ПХУ Лехмар» судові витрати у зв`язку з розглядом апеляційної скарги ТОВ «ХАБ Главком». Стверджує, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням. Зазначає, що факт публікації інформації на вебсайті glavkom.ua підтверджено електронними доказами, зокрема актом огляду вебсторінки із зазначенням часу та посилання, засвідченим скріншотом і звітом WebPix. Вказує, що електронні докази допускаються ст.100 ЦПК України, можуть подаватися у паперовій копії та перевіряються судом шляхом безпосереднього огляду. Наголошує, що такий огляд був проведений судом першої інстанції без заперечень сторін. Зазначає, що апелянт не надав доказів неналежності цих доказів і помилково ототожнює огляд веб сторінки за ч.7 ст.85 ЦПК України із забезпеченням доказів за ст.116 ЦПК України. Стверджує, що доводи апеляційної скарги повторюють аргументи вже відхилені судом першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. Повідомляє, що висновок семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27 лютого 2025 року відповідає вимогам ст.102 ЦПК України та проведений уповноваженим суб`єктом - ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». Зазначає, що суд обґрунтовано визнав його належним доказом. Вказує, що спірні висловлювання викладені як фактичні твердження, зокрема щодо «корупційної оборудки» та «компанії-посередника (прокладки)», і не підтверджені доказами. Наголошує, що така інформація дискредитує діяльність позивача, який з 2016 року виконує державні контракти з постачання військової продукції. Стверджує, що поширена інформація формує негативну громадську думку, порушує право на ділову репутацію та призвела до припинення співпраці щодо постачання озброєння. Вказує, що належними відповідачами є автор матеріалу та власник веб-сайту, оскільки саме власник створює технічну можливість поширення інформації. Зазначає, що застереження «правил сайту» не звільняють від відповідальності. Наголошує, що вимога про спростування заявлена належним способом у тому самому розділі сайту, а спростування здійснюється незалежно від вини особи відповідно до ст.277 ЦК України.
Представник ТОВ «ХАБ Главком» - адвокат Островерхов К.М. подав відповідь на відзив ТОВ «ПХУ Лехмар», в якому вказує, що доводи відзиву позивача є необґрунтованими. Стверджує, що роздруківка (скріншот) вебсторінки та акт її огляду, складений адвокатом позивача, не є належними доказами поширення інформації, оскільки можуть визнаватися доказом лише за умови виготовлення та засвідчення власником ресурсу або провайдером; спеціалізований звіт про фіксацію вебсторінки до матеріалів справи фактично не долучений і судом не досліджувався. Зазначає, що правила посвідчення документів за ДСТУ 4163:2020 на скріншоти не поширюються, а копія електронного доказу повинна бути засвідчена електронним підписом і містити відомості про наявність оригіналу, чого позивач не зробив. Посилання на практику щодо електронного листування, на його думку, не застосовні, оскільки у дифамаційному спорі необхідно довести саме поширення інформації третім особам. Заперечує належність висновку семантико-текстуальної експертизи від 27 лютого 2025 року, вважаючи його таким, що не відповідає вимогам процесуального законодавства та не може підтверджувати факт поширення недостовірних відомостей. Крім того зазначає, що спірна фраза не містить звинувачення у вчиненні злочину, а є оціночним судженням і критикою на підставі відкритих джерел, тому немайнові права позивача не порушені. Додатково вказує, що після набрання чинності 31 березня 2023 року Законом України «Про медіа» відповідальність власника сайту має оцінюватися з урахуванням ч.4 ст.117 цього Закону, яка передбачає звільнення онлайн-медіа від відповідальності за користувацький контент за певних умов. Оскільки публікація датована ІНФОРМАЦІЯ_4 року, то застосуванню підлягає саме нове регулювання, тому ТОВ «ХАБ Главком» не повинно нести відповідальність. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ПХУ Лехмар» до ТОВ «Українські медійні системи» про захист честі, гідності та ділової репутації не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу та у відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 17 годині 19 хвилин на вебсайті інформаційного агентства «Главком» https://glavcom.ua/, було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», адреса посилання ІНФОРМАЦІЯ_6 (також - стаття), яка містить інформацію, зокрема: «ІНФОРМАЦІЯ_7».
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст.10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. 
До таких спеціальних способів належать, наприклад, спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України).
На обґрунтування позовних вимог ТОВ «ПХУ Лехмар» зазначало, що вказана вище поширена інформація є негативною за змістом, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та завдає шкоди діловій репутації позивача.
Так, за ч.1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до Глави 3 цього Кодексу, а змістом ч.1 ст.201 ЦК України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Ці обставини входять до предмета доказування у відповідній справі.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. 
За змістом ч.ч.1, 2 ст.7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерело держання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (див. постанову Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 330/1132/18 (провадження № 61-10649св19).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. 
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У даному випадку факт поширення недостовірної інформації у статті: «ІНФОРМАЦІЯ_5», позивач зазначає адресу посилання на статтю: ІНФОРМАЦІЯ_6.
Цей факт також підтверджується доданим до апеляційної скарги скріншотом статті, яка знаходиться за вказаним посиланням.
Судом першої інстанції досліджено статтю, розміщену за вказаним посиланням, і встановлено, що її зміст та вигляд ідентичний наданому скріншоту та інформації, яка вказана у акті огляду та фіксації вебсторінки.
Вказані обставини були перевірені й судом апеляційної інстанції. 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вказано, що способом фіксації електронного доказу є створення його електронної копії, найчастіше це відбувається у вигляді скріншота. Тому наданий ТОВ «ПХУ Лехмар» скріншот сам по собі є джерелом інформації та доказом, який суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно визнав доведеним факт публікації спірної інформації на вебсайті glavkom.ua, поклавши в основу рішення роздруківку/скріншот, виконаний представником позивача, та огляд вебсторінки в судовому засіданні, оскільки така роздруківка не виготовлена, не видана і не засвідчена власником інтернет-ресурсу або провайдером, не містить ознак неможливості технічної модифікації та не була засвідчена електронним цифровим підписом, а також що єдиним доказом фіксації змісту вебсторінки є спеціальний звіт уповноваженого суб`єкта, зокрема ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», якого позивачем не надано, то колегія суддів вважає ці доводи неспроможним, виходячи із такого. 
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обставини, які є загальновідомими, не потребують доказуванню в силу положень ч.3 ст.82 ЦПК України.
У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, перевірила зазначене позивачем гіперпосилання шляхом переходу за ним та встановила, що воно є дійсним і активним, а відповідна публікація фактично розміщена на вебсайті glavcom.ua у відкритому доступі. 
За таких обставин спірна інформація є загальнодоступною та доведеною до відома необмеженого кола осіб, а факт її розміщення і поширення підтверджується сукупністю досліджених у справі доказів, у тому числі результатами огляду вебсторінки та дослідженням її змісту судом першої інстанції, які в апеляційному порядку були перевірені та підтверджені.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності протокольної ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року колегія суддів вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права.
Так, огляд вебсторінки за гіперпосиланням на статтю «ІНФОРМАЦІЯ_5», розміщену на вебсайті glavcom.ua, був здійснений судом першої інстанції в межах розгляду справи по суті з метою перевірки та безпосереднього дослідження вже поданих ТОВ «ПХУ Лехмар» доказів, а не як спосіб забезпечення чи здобуття нових доказів у порядку ст.ст. 116-118 ЦПК України. Відтак посилання скаржника на необхідність застосування процедури забезпечення доказів є юридично необґрунтованим.
Фактично наведені адвокатом Островерховим К.М. доводи в цій частині зводяться до заперечення встановлених судом першої інстанції обставин щодо наявності та змісту публікації, автором якої є ОСОБА_1 , та до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
За таких обставин та всупереч доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач довів факт поширення спірної інформації на вебсайті Главком за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17 (провадження № 61-14303св19) вказано, що: «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, якає джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18). 
Установлено та не заперечується сторонами, що безпосереднім автором статті, достовірність інформації якої є предметом цього судового розгляду, зазначено ОСОБА_1 .
Також з поданих матеріалів та обґрунтувань сторін, судом встановлено, що на вебсайті Главком зазначено наступну ідентифікуючу інформацію: © 2009-2025, «Українські медійні системи». Всі права захищені. Позначення «©» являється міжнародним знаком охорони авторського права. Онлайн-медіа «Інформаційне агентство «Главком», ідентифікатор медіа - R40-01991. Власник: ТОВ «Хаб Главком».?
Як видно із цього підрозділу вебресурсу ТОВ «Хаб Главком» «Політика конфіденційності (PrivacyPolicy)». «Правила сайту», містить наступні положення, «Інформаційне агентство «Главком» публікує цю політику конфіденційності та умови користування сайтом?«glavcom.ua»?з метою уникнення будь-яких непорозумінь і конфліктів з відвідувачами».?Всі права на сайт?«glavcom.ua»?і його зміст належать ТОВ «Українські медійні системи» або використовуються агентством за погодженням із правовласниками. Даний сайт в цілому і окремі його елементи охороняються Законом України «Про авторське право і суміжні права», міжнародними правовими актами та іншими актами чинного законодавства України. Водночас у заяві про визнання сторони неналежним відповідачем, ТОВ «Українські медійні системи» заперечує, що вебсайт Главком належить йому, а власником вебсайту є ТОВ «ХАБ Главком». Останній дану інформацію не спростував та не заперечував.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив доводи ТОВ «ХАБ Главком» про те, що це товариство не може нести відповідальності за інформацію, яка розміщується на вебсайті, оскільки позиція автора не збігається з позицією редакції «Главкома».
Як зазначалось вище, відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до ч.6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст.277 ЦК України).
У даній справі ТОВ «ХАБ Главком» не надало доказів, що вебсайт Главком містить розділ, який дозволяє здійснювати вільне публікування користувацьких публікацій, без погодження з редакцією чи власником вебсайту. 
Тому є правильним висновок суду про те, що єдиною особою, яка надає технічну можливість для опублікування інформації в мережі інтернет є власник відповідного вебсайту.
У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених у цій справі обставин ТОВ «ХАБ Главком», як власник вебсайту, є належним відповідачем.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «ХАБ Главком» вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав відповідальність на ТОВ «ХАБ Главком» як власника вебсайту, тоді як стаття була розміщена у рубриці «Думки вголос», автором є ОСОБА_1 , а на сайті міститься застереження про те, що відповідальність за матеріали у цій рубриці несуть автори. Наголошує, що ч.4 ст.117 Закону України «Про медіа» передбачає звільнення суб`єкта онлайн-медіа від відповідальності за користувацький контент за відсутності належного звернення та припису.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з таких підстав.
Дійсно, ч.4 ст.117 Закону України «Про медіа» передбачено, що суб`єкти у сфері онлайн-медіа звільняються від відповідальності за поширення недостовірної інформації, а також інформації, заборона поширення якої передбачена статтями 36, 42 та 119 цього Закону, якщо така інформація була поширена користувачами у розділах для коментування чи розміщення користувацьких публікацій на веб-сайті чи веб-сторінці такого медіа, за умови що суб`єкт у сфері онлайн-медіа обмежив доступ до такої інформації впродовж трьох робочих днів з моменту отримання відповідної скарги чи припису Національної ради або ухвали про відкриття відповідного провадження судом.
З матеріалів справи та змісту вебсторінки вбачається, що спірний матеріал є окремою авторською публікацією (статтею/колонкою), розміщеною на вебсайті «glavcom.ua» у відповідному розділі (зокрема «Думки вголос»), із зазначенням автора - ОСОБА_1 , а не коментарем чи дописом у розділі коментування до іншої публікації. Зі змісту та формату розміщення публікації також не встановлено, що вона могла бути створена або змінена будь-якою невизначеною особою без відома чи волевиявлення редакції/уповноважених осіб вебсайту, як це характерно для вільних розділів коментування або користувацьких публікацій.
За таких обставин посилання відповідача на правовий режим «користувацького контенту» та підстави звільнення від відповідальності, передбачені ч.4 ст.117 Закону України «Про медіа», є неприйнятним до спірних правовідносин, оскільки предметом спору є поширення інформації у формі редакційно (технічно) оприлюдненої публікації, а не у формі коментаря, який може бути розміщений будь-яким користувачем.
Оцінюючи оспорювану інформація на предмет того, чи відноситься вона до категорії фактичних, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що згідно з ч. 1 ст.200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.
Поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень (ч.4 ст.14 Закону України «Про інформацію»).
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Так, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18 зроблено такі висновки: «Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом».
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» унормовано, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.
На обгрунтування позовних вимог представником «ПХУ Лехмар»» було надано висновок експерта про проведення семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27 лютого 2025 року, складеного експертом Українського бюро лінгвістичних експертиз НАН України ОСОБА_2., якою встановлено, що стаття: «ІНФОРМАЦІЯ_5», адреса посилання ІНФОРМАЦІЯ_6 містить інформацію, про те, що позивач є учасником оборудки з корупційним складником. Така інформація виражена у формі фактичних тверджень. Використання слова «прокладка» в тексті зазначеної статті є носієм негативної інформації про компанію «PHU Lechmar Sp.z.o.o», такого змісту компанія «PHU Lechmar Sp.z.o.o» в ролі посередника бере участь у прикритті незаконної діяльності. Також експертом було встановлено, що стаття містить інформацію про те, що «PHU Lechmar Sp.z.o.o» не виконала контракт, укладений з Агенцією оборонних закупівель, дана інформація виражена у формі фактичних тверджень. Стаття містить інформацію, що може завдати шкоду діловій репутації компанії «PHU Lechmar Sp.z.o.o», а саме: ІНФОРМАЦІЯ_11.» (а.с.68-90).
У відповідності до ч.1 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч.2 ст.102 ЦПК України).
Вказаний вище висновок експерта про проведення семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27 лютого 2025 року складено відповідно до вимог ст.102 ЦПК України, оскільки предмет дослідження експертизи безпосередньо стосується інформації, яка є предметом розгляду у справі.
У висновку експерта 056/35-3 від 27 лютого 2025 року зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Тому цей висновок експерта про проведення семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27 лютого 2025 року обґрунтовано взятий судом до уваги як належний та допустимий доказ у справі.
Що стосується заперечень представника ТОВ «ХАБ Главком» в апеляційній скарзі проти висновку експерта № 056/35-3 від 27 лютого 2025 року, то колегія суддів зазначає, що відповідач не подав жодного альтернативного експертного висновку та не звернувся з клопотанням про призначення судової експертизи у порядку ч.1 ст.103 ЦПК України. За таких обставин відсутні підстави вважати поданий позивачем висновок неналежним лише з мотивів незгоди з ним.
Водночас апеляційний суд приймає до уваги, що висновок експерта не має наперед встановленої сили доказу і був оцінений судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ст.89 ЦПК України. 
Здійснивши самостійний аналіз змісту спірних висловлювань у поєднанні з висновком семантико-текстуальної експертизи № 056/35-3 від 27 лютого 2025 року, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що оспорювана інформація має характер фактичних тверджень, які підлягають перевірці на відповідність дійсності, а не оціночними судженнями, як помилково стверджує ТОВ «ХАБ Главком».
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідачі не надали суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження достовірності поширених відомостей.
Зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що «ПХУ Лехмар» мала невиконаний контракт з Агенцією оборонних закупівель у розумінні порушення зобов`язань чи розірвання договору з підстав неналежного виконання, а також відсутні будь-які офіційні документи, рішення уповноважених органів або інші належні докази, які б підтверджували обставини, що свідчать про фіктивність діяльності товариства чи його участь у так званих «корупційних оборудках».
Таким чином, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідачі не довели, що поширені ними відомості відповідають дійсності. 
Отже, за відсутності доказів їх правдивості колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недостовірність спірної інформації та наявність підстав для її спростування у порядку ст. 277 ЦК України. 
Також суд першої інстанції правильно встановив, що поширені у статті твердження щодо ТОВ «ПХУ Лехмар» мають негативний зміст, створюють у невизначеного кола осіб уявлення про неналежність та недоброчесність діяльності позивача (зокрема щодо нібито невиконання контрактів і ролі «посередника-прокладки»), формують негативне ставлення до товариства та підривають його ділову репутацію, а відтак є такими, що порушують право позивача на недоторканність ділової репутації.
Отже, встановивши, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року на вебсайті glavcom.ua у відкритому доступі було опубліковано статтю, автором якої зазначено ОСОБА_1 , а власником вебсайту є ТОВ «ХАБ Главком», яке забезпечило технічну можливість її розміщення та доведення до необмеженого кола осіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеним факт поширення спірної інформації належними відповідачами. 
Також дослідивши зміст публікації, суд правильно встановив, що наведені у ній відомості щодо ТОВ «ПХУ Лехмар», зокрема про нібито наявність невиконаного контракту та участь як «посередника-прокладки», мають характер фактичних тверджень, які підлягають перевірці на відповідність дійсності. Відповідачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження їх достовірності. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про недостовірність зазначеної інформації, її негативний характер і здатність завдати шкоди діловій репутації позивача та, відповідно, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги шляхом визнання інформації недостовірною і зобов`язання відповідачів спростувати її у порядку, передбаченому ст.277 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення суддею норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Наявність обставин, за яких відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ Главком» - адвоката Островерхова Костянтина Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ Лехмар» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ Главком» про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: