ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/826/26 Справа № 183/5913/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:     головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В.,  Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати
за апеляційною скаргою Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика»
на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року, - 

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДГП «Укргеофізика», в якому з рахуванням уточнень, просила стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11.06.2024 року по 10.12.2024 року в сумі 66282,07 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 01.09.1994 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика». 10 червня 2024 року наказом № 25 по Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» ОСОБА_1 була звільнена за угодою сторін. На 11 червня 2024 року заборгованість Придніпровської ГРЕ по заробітній платі позивачу становила 124958,73 грн, після звільнення відповідачем частково було сплачено заборгованість по заробітній платі. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/8059/24 від 22.10.2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.05.2025 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 93185,19 грн, яка виплачена підприємством у повному обсязі 03 червня 2025 року. А тому просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток, за час затримки розрахунку за період з 11 червня 2024 року по 10 грудня 2024 року із розрахунку 505,97 грн (середньоденна заробітна плата), тобто за 6 місяців – 131 робочий день (505,97грн*131 дн. = 66282,07 грн) (а.с. 1-7).

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ДДГП «Укргеофізика» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати – задоволено.
Стягнуто з ДГП «Укргеофізика» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 11.06.2024 року по 10.12.2024 року включно в сумі 66282 (шістдесят шість тисяч двісті вісімдесят дві) гривні 07 копійок (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів).
Стягнуто з ДГП «Укргеофізика» на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок (а.с.43-45).

Не погодившись з таким рішення суду, ДГП "Укргеофізика" звернулося із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що заборгованість зі сплати заробітної плати позивачу виникла не з вини роботодавця, а у зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин, засвідчених Листом ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, а також припиненням фінансування виробничих баз роботодавця, які знаходяться в зоні бойових дій, що є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці (а.с.49-51).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.09.1994 року, ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика».
10 червня 2024 року наказом № 25 по Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» ОСОБА_1 була звільнена за угодою сторін.
Згідно наданої позивачем бухгалтерської довідки 11 червня 2024 року за № 131, виданої Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», загальна заборгованість по заробітній платі відповідача перед ОСОБА_1 , станом на 11 червня 2024 року, становить 120958,76 грн.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/8059/24 від 22.10.2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.05.2025 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 93185,19 грн, яка виплачена підприємством у повному обсязі 03 червня 2025 року.
Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні в сумі 93185,19 здійснений 03 червня 2025 року (платіжна інструкція № 487 від 03 червня 2025 року)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, відтак з ДГП «Укргеофізика» належить стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 11.06.2024 року по 10.12.2024 року включно в сумі 66282,07 грн. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним Кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, період стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції вважав, що свій початок такий період бере з дня наступного за днем звільнення, тобто, з 11.06.2024 року та закінчується 10.12.2024 року включно, тобто, не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями статті 117 КзпП України, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що не спростовано відповідачем.

Разом з цим, колегія суддів погоджується і з тим, що за встановлений період порушення трудових прав позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 66282,07 грн, оскільки за Порядком № 100 середня заробітна плата ОСОБА_1 , яка використовується при обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені повинна бути обрахована від виплат за останні два календарні місяці роботи, що передуються місяцю, в якому позивача було звільнено, та які є двома останніми відпрацьованими місяцями роботи позивача, тобто за квітень та травень 2024 року. Згідно з довідкою № 175 від 10 червня 2025 року, дохід позивача за вказані місяці роботи становить суму в розмірі 22768,49 грн, кількість робочих днів за вказаний період 45 (22 у квітні, 23 у травні), а отже, виходячи з розрахунку: 22768,49 грн. / 45, середньоденна заробітна плата позивача становить 505,97 грн.

При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом визначено кількість робочих днів з 11.06.2024 року по 10.12.2024 року (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП), що складає 131 робочих дні.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 66282,07 грн (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів), з розрахунку: 131 робочих днів х 505,97 грн (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про форс-мажорні обставини, визначені листом ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, у зв`язку з чим, ним порушено терміни виплати заробітної плати позивачеві при звільненні, як і доводи про відсутність фінансування виробничих баз відповідача, які знаходяться в зоні бойових дій, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не доводить відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої статтею 117 КзпП.

Колегія суддів наголошує, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставин справи та правові висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» – залишити без задоволення.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2026 року.

Судді: