ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 161/4835/24
провадження № 61-3420св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», Головне управління Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області, 
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич Іван Володимирович, на постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Киці С. І., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС у м. Луцьку), Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі - ДП МВС України «Інформ-Ресурси»), Головного управління Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області (далі - ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»), Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (далі - Західне міжрегіональне управління МЮ), про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно та стягнення завданих збитків. 

Позовну заяву обґрунтував тим, що 25 квітня 2008 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») було укладено кредитний договір № 687-017/ФК-08 про надання кредиту на суму 48 850,00 грн, терміном на 84 місяці, з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних та щомісячною комісією за управління кредитом в розмірі 0,3% від суми кредиту.

Зазначав, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2010 року у справі № 2-5567/2010 із нього як боржника та ОСОБА_2 як поручителя солідарно стягнуто на користь ТОВ «Укрпромбанк» 40 886,80 грн заборгованості за кредитним договором та по 264,44 грн судових витрат у справі з кожного. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та Акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, відповідно до якого право вимоги до позичальника за зобов`язаннями, передбаченими кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 687-017/ФК-08, перейшло до АТ «Дельта Банк». 04 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Онуфрійчуком Ю. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі виконавчого листа № 2-5567/2010, що виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з позивача на користь АТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 687-017/ФК-08. 24 травня 2013 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Онуфрійчуком Ю. В. описано та вилучено у позивача транспортний засіб ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , про що останнім було складено Акт опису та арешту майна, серія ВП № НОМЕР_3, з метою оцінки транспортного засобу та передачі його на реалізацію на електронних торгах. 10 січня 2018 року Комерційно-експертною фірмою «Експертиза-тоутал» (далі - КЕФ «Експертиза-тоутал») виготовлено висновок про вартість майна, згідно з яким станом на 10 січня 2018 року ринкова вартість об`єкта оцінки - описаного та арештованого автомобіля ЗАЗTF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , без врахування податку на додану вартість (далі - ПДВ) складала 55 765,00 грн. 20 лютого 2018 року електронні торги з приводу реалізації спірного транспортного засобу не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. 12 березня 2018 року повторні електронні торги також не відбулись, оскільки від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. В період з 2018 до 2020 року у нього були відсутні відомості про подальшу реалізацію вказаного автомобіля на відкритих торгах. Відповідно до протоколів торгів транспортний засіб зберігався на спеціальному майданчику ДП «Інформ Ресурси» за адресою: вул. Ківерцівська, 34, м. Луцьк. 21 травня 2020 року старшим державним виконавцем Першого Відділу ДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ (м. Львів) Мирончук О. П. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № НОМЕР_3 на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у нього як боржника рухомого та нерухомого майна. Проте інформації щодо реалізації автомобіля на електронних торгах через ДП «Сетам» ні на сайті підприємства, ні у ВДВС не було. 

Також зазначав, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року у справі № 2-5567/2010 замінено вибулого стягувача ТОВ «Укрпромбанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». У зв`язку з тим, що на депозитний рахунок ВДВС у м. Луцьку від нього надійшли кошти на погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, державним виконавцем Паршаковою С. М. 13 вересня 2023 року винесено постанову про скасування процесуального документа, а саме скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 травня 2020 року. Також 13 вересня 2023 року державним виконавцем Паршаковою С. М. було винесено постанову про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». 14 вересня 2023 року державним виконавцем Паршаковою С. М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішенням суду.

Наголошував на тому, що ні після винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу 21 травня 2020 року, ні після закінчення виконавчого провадження 14 вересня 2023 року його автомобіль ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , до нього не повертався. Натомість, 07 грудня 2023 року від ВДВС у місті Луцьку він отримав відповідь № 182027, з якої неможливо встановити місцезнаходження спірного транспортного засобу ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; виконавцем не зазначено про здійснення останнім дій щодо повернення транспортного засобу йому як боржникові.

З урахуванням наведеного та того, що відповідачі без достатніх правових підстав набули і зберігають у себе спірне майно, позивач ОСОБА_1 просив суд на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язати ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повернути йому таке майно, а саме: транспортний засіб марки ЗАЗ, моделі TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а також стягнути з ВДВС у м. Луцьку на його користь завдані збитки у розмірі 55 765,00 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна, і судові витрати. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року у складі судді Пахолюка А. М. позов ОСОБА_1 до ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» задоволено частково. Зобов`язано ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повернути ОСОБА_1 безпідставно набуте майно, а саме транспортний засіб марки ЗАЗ, моделі TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки правова підстава для арешту спірного транспортного засобу та його реалізації відпала, у зв`язку з повним фактичним виконанням ОСОБА_1 рішення суду про стягнення із нього заборгованості; згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 14 вересня 2023 року припинено чинність арешту майна такого боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, то відповідачі ВДВС у м. Луцьку та ДП МВС України «Інформ-Ресурси» набули спірне майно у вигляді транспортного засобу ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , без достатньої правової підстави, а позивач правомірно заявив вимогу до суду про повернення в натурі такого безпідставно набутого майна. 

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний автомобіль фактично не був повернутий позивачу, оскільки його підписи на акті опису та арешту цього майна від 24 травня 2013 року відсутні. 

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ВДВС у м. Луцьку на його користь завданих збитків в розмірі 55 765,00 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна, суд першої інстанції, враховуючи принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), дійшов висновку про те, що одночасне з`явлення позовних вимог про повернення спірного транспортного засобу позивачу в натурі та відшкодування завданих збитків в розмірі вартості цього транспортного засобу, не відповідає розумному співвідношенню мети позивача - засобам, які він використовує для її досягнення, оскільки, в цьому випадку, саме відповідач понесе надмірний тягар для задоволення інтересів позивача.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що такі вимоги є безпідставними, оскільки цей відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдав. ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області не уособлює Державний бюджет України чи Державну казначейську службу України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області, не заявляв жодної вимоги до цього відповідача.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , у грудні 2024 року ВДВС у м. Луцьку подало до Волинського апеляційного суду апеляційну скаргу та просило таке судове рішення скасувати.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року апеляційну скаргу ВДВС у м. Луцьку задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року в частині щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та розподілу судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повернути позивачу безпідставно набуте майно та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту вилучення у нього спірного транспортного засобу ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також обставин, які б свідчили про безпідставне набуття вказаного майна відповідачами.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні у справі докази, зокрема копія Акта опису й арешту майна від 24 травня 2013 року, відомості Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 26 вересня 2023 року та відсутність оскарження позивачем дій державного виконавця протягом тривалого часу свідчать про передання спірного транспортного засобу на відповідальне зберігання саме позивачу (боржникові) та спростовують доводи позову щодо його фактичного вилучення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич І. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року у цій справі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 07 грудня 2021 року у справі 905/902/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд: 

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- не звернув увагу на те, що ВДВС у м. Луцьку не надало суду жодних належних та допустимих доказів того, що спірний транспортний засіб марки ЗАЗ, моделі TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , було передано на відповідальне зберігання заявнику;

- не врахував, що підписи понятих у Акті опису й арешту майна від 24 травня 2013 року не підтверджують факту передачі спірного транспортного засобу на відповідальне зберігання заявнику;
- не надав належної оцінки факту відсутності у Акті опису й арешту майна від 24 травня 2013 року жодного підпису заявника, а також примітки про відмову заявника підписувати такий акт;

- не звернули увагу на те, що зміст протоколів проведення електронних торгів від 20 лютого 2018 року № 317554 та від 12 березня 2018 року № 320998 свідчить про те, що спірний транспортний засіб зберігався на спеціальному майданчику ДП МВС України «Інформ-Ресурси», за адресою: вул. Ківерцівська, 34, м. Луцьк;

- не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про зупинення дії оскаржуваної постанови Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року в частині стягнення з нього судом на користь ВДВС у м. Луцьку судового збору у розмірі 1 816,80 грн, до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич І. В., на постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич І. В., залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич І. В., на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області матеріали справи № 161/4835/24; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У травні 2025 року матеріали справи № 161/4835/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року справу № 161/4835/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2010 року у справі № 2-5567/2010 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 (боржника) та ОСОБА_2 (поручителя) на користь ТОВ «Укрпромбанк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 687-017/ФК-08 у сумі 40 886,80 грн та по 264,44 грн судових витрат у справі з кожного відповідача.

04 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Онуфрійчуком Ю. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі виконавчого листа № 2-5567/2010, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 687-017/ФК-08.

Відповідно до копії Акта опису й арешту майна, складеного 24 травня 2013 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Онуфрійчуком Ю. В., з метою оцінки транспортного засобу та передачі його на реалізацію на електронних торгах, для його продажу було описано транспортний засіб ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 . За текстом цього акта, опис майна, що належить боржнику, відбувався в присутності двох понятих та фактично скріплений їх підписами. Зміст вказаного документа свідчить про те, що описане майно та копію цього акта отримав ОСОБА_1 .

У протоколах проведення електронних торгів від 20 лютого 2018 року № 317554 та від 12 березня 2018 року № 320998 зазначено, що місцем зберігання спірного транспортного засобу є спеціальний майданчик ДП МВС України «Інформ-Ресурси» за адресою: вул. Ківерцівська, 34, м. Луцьк; електронні торги 20 лютого 2018 року з приводу реалізації транспортного засобу не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів; 12 березня 2018 року повторні електронні торги не відбулись, оскільки від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція.

21 травня 2020 року старшим державним виконавцем Першого ВДВС у м. Луцьку Мирончук О. П., на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна.

13 вересня 2023 року державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку Паршаковою С. М. скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 травня 2020 року.

Також 13 вересня 2023 року державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку Паршаковою С. М. винесено постанову про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

14 вересня 2023 року державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку Паршаковою С. М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду у справі № 2-5567/2010. Згідно з цією постановою було припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_1 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 26 червня 2023 року транспортний засіб ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 , інформація щодо перереєстрації зазначеного транспортного засобу відсутня.

Протягом 2013-2020 років позивач ОСОБА_1 , як власник спірного транспортного засобу ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, не оскаржував дій виконавця, що стосувались питання арешту та вилучення у нього цього транспортного засобу чи неможливість його використання такого тривалого проміжку часу.

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або нечинною нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ВДВС у м. Луцьку, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повернути позивачу безпідставно набуте майно та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку,дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту вилучення у нього спірного транспортного засобу ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також обставин, які б свідчили про безпідставне набуття вказаного майна відповідачами.

Водночас апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні у справі докази, зокрема: копія Акта опису й арешту майна від 24 травня 2013 року, відомості Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 26 вересня 2023 року та відсутність оскарження позивачем дій державного виконавця протягом тривалого часу, свідчать про передання спірного транспортного засобу на відповідальне зберігання саме позивачу (боржникові) та спростовують доводи позову щодо його фактичного вилучення.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки факту відсутності у Акті опису й арешту майна від 24 травня 2013 року жодного підпису заявника, а також примітки про відмову заявника підписувати такий акт, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як правильно встановив у цій справі апеляційний суд, надаючи оцінку вказаним обставинам, матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_3 знищені, наявний у матеріалах справи Акт опису й арешту майна від 24 травня 2013 року є копією, що надавалась ОСОБА_1 під час його складення, як це і передбачено частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», тому, за наявності у цьому ж акті підписів двох понятих і державного виконавця, відсутність у вказаному документі підпису боржника чи помітки про відмову у такому підписі не доводить фактичних підстав позову. Крім того, апеляційний суд виснував, що у цій справі позивачем не надано інших належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірний транспортний засіб ЗАЗ TF699P, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у нього був фактично вилучений та перебуває у відповідачів.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судом апеляційної інстанції, та встановлювати нові обставини справи. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що зміст протоколів проведення електронних торгів від 20 лютого 2018 року № 317554 та від 12 березня 2018 року № 320998 свідчить про те, що спірний транспортний засіб зберігався на спеціальному майданчику ДП МВС України «Інформ-Ресурси» за адресою: вул. Ківерцівська, 34, м. Луцьк, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні жодні докази фактичної передачі спірного майна на зберігання ДП МВС України «Інформ-Ресурси», зокрема Акта приймання-передавання арештованого майна.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 07 грудня 2021 року у справі 905/902/20, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич Іван Володимирович, залишити без задоволення. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк