Справа № 444/2193/18 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В. Є. 
Провадження № 22-ц/811/3251/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: Л.М.Чиж 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Львівської міської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в: 

25 липня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суд з позовом до ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ), в якому просило зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Малехівської сільської ради на 19км+905м – 19км+915м. В обґрунтування позову позивач покликався на те, що 17 листопада 2015 року комісією в складі працівників Залізниці головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах Малехівської сільської ради було виявлено, що на 19 км + 905 м - 19 км + 915 м дільниці Рудно - Підбірці за ходом кілометрів на відстані 4 метри з правої сторони від осі головної колії знаходиться земельна ділянка, огороджена сіткою, якою користується ОСОБА_3 . Адреса ділянки АДРЕСА_1 . Площа перекриття становить 0,0194 га. Вважав, що відповідач самовільно розмістила сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.
Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».
Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив, що користування спірною земельною ділянкою залізниця здійснює відповідно до Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позовної заяви з посиланням на норми закону, які регулюють спірні правовідносини, а саме щодо належності та допустимості Плану смуги відведення як доказу на підтвердження виникнення у Залізниці права користування спірною земельною ділянкою. Крім того, суд не врахував вимоги статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права. Тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц. Зазначає, що АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою (господарським товариством), утвореною відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200т «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України. При цьому, майно залізниці, яке належить їй на праві повного господарського відання, є державною власністю. Спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Українська залізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця».ЗК України, Законами України «Про транспорт» і «Про залізничний транспорт» встановлено, що всі землі під залізничним полотном, його облаштуванням та іншими спорудами, що забезпечують роботу залізниці, є землями залізничного транспорту, тому землями залізниць слід вважати всі земельні ділянки, надані залізниці, а не тільки земельні, ділянки, які прилягають до залізничного полотна. Такі землі призначені для виконання, покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, створення належних умов для безпеки руху і розвитку об`єктів залізничного транспорту. При цьому, спірна земельна ділянка у залізниці не вилучалася, згоди на вилучення даної земельної ділянки чи заяви про відмову від права користування земельними ділянками позивач не надавав та про прийняття такого рішення останній не повідомлений. 
Обгрунтовуючи належність наданих на підтвердження позовних вимог доказів, апелянт зазначив, що Акт обстеження земельної ділянки складено з виїздом на об`єкт у довільній формі. Таким чином, відсутність печатки на підписах працівників «Кам`янка-Бузької дистанції колії» Залізниці в акті обстеження земельної ділянки не може свідчити про неналежність та недопустимість його як доказу. Згідно довідки виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» Залізниці № ПЧ-3 2/53 від 26 січня 2023 року працівники, які підписали Акт обстеження земельної ділянки від 17 листопада 2015 року, на час оформлення такого працювали у виробничому структурному підрозділі «Кам`янка-Бузька дистанція колії» Залізниці, а відтак були уповноважені на складення такого. 
Крім того, зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд не врахував, що дозвіл на забудову спірної земельної ділянки надано ОСОБА_4 (прадід ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) 29 вересня 1972 року - після прийняття виконкомом Ностеровської районної Ради депутатів трудящих відповідного рішення, тобто після розроблення у 1962 році Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці від км 11+106 м до км 20 + 534 м.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
У засіданні суду апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства «Львівська залізниця» - Кінцак С.Б. скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти скарги заперечив.
Інші учасники, які беруть участь у справі, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи слід проводити без їх участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Львівська залізниця» - Кінцак С.Б. та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41). 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). 
Згідно ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, і необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Статтею 79 Земельного Кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст.79-1 Земельного Кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. 
Згідно п. а ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності.
Статтею 6 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній і електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. 
Статтею 152 Земельного Кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 
Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. 
Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу УРСР (в редакції 1970 року землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.
Судом встановлено, що рішенням виконкому Нестеровської районної Ради депутатів трудящих № 363 від 29.09.1972 року ОСОБА_4 (прадіду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) надано дозвіл на будівництво житлового будинку на спірній земельній ділянці в АДРЕСА_1 .
Рішенням виконкому Дублянської селищної Ради депутатів трудящих №43 від 18.07.1974 року ОСОБА_4 надано дозвіл на дарування незакінченого будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_6 (баба відповідача - ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_2 ) і ОСОБА_7 .
Згідно договору дарування №27 від 15.08.1974 року ОСОБА_4 подарував належний йому на праві власності недобудований житловий будинок по АДРЕСА_2 своїй дочці ОСОБА_6 та зятю ОСОБА_7 .
Як убачається зі свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 19.12.1997 року, такий належав на праві власності ОСОБА_6 , яка була бабою відповідача - ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_2 .
Згідно ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.05.2014 року.
23.02.2017 року державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Тагієвій Зоряні Володимирівні (мама відповідача - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_8 (мама третьої особи - ОСОБА_2 ) видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №81427563, №81428372 у приватній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8 перебувало по 1/2 частці зазначеного вище житлового будинку.
Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час державної реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на житловий будинок по АДРЕСА_1 ), якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
09.11.2021 року ОСОБА_3 подарувала належну їй частку житлового будинку, що знаходиться на спірній земельній ділянці своєму сину ОСОБА_1 , а ОСОБА_8 подарувала належну їй частку цього будинку своєму сину ОСОБА_2 .
Як убачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283749491 та №283760603 від 09.11.2021 року житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, перебуває у приватній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Згідно довідки Малехівської сільської ради №1798/02-19 від 05.11.2018 року відповідно до поземельного обліку с. Малехів за домогосподарством по АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,0600 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок.
Відповідно до довідки Малехівської сільської ради №1750/02-19 від 30.10.2018 року за домогосподарством по АДРЕСА_3 відповідно до погосподарського обліку 1958 - 1960 року обліковувалось 0,26 га землі та жилий будинок 1926 року забудови.
З довідки Малехівської сільської ради №1751/02-19 від 30.10.2018 року вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га земельний податок не сплачувався, оскільки попередній землекористувач був звільнений від сплати земельного податку, був пенсіонером.
Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972 року на ній зображена спірна земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача та третьої особи ОСОБА_2 .
Відповідно до викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990 року та 2008 року вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по 
АДРЕСА_1 перебуває на балансі сільської ради та обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради №1148/02-13 від 06.09.2018 року.
Як убачається з плану спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка була відведена ОСОБА_4 (прадід ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), така межує з вулицею.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» шляхом звільнення самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки в межах Малехівської сільської ради на 19км+905м - 19км+915м, позивач посилався на те, що є правомірним володільцем спірної земельної ділянки, яка входить у смугу відведення залізниці, ширина якої на зазначеній ділянці становить 20 м від осі колії, що підтверджується Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. При цьому, позивач вважав, що факт накладання земельної ділянки під смугою відведення цієї лінії та зазначеної земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_1 , підтверджується належними доказами, зокрема Актом обстеження земельної ділянки від 17 листопада 2015 року, складеним уповноваженими працівниками «Кам`янка-Бузької дистанції колії».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність у нього права постійного користування спірною земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній державний акт та технічна документація на земельну ділянку в межах смуги відведення, не надано документів на підтвердження виносу меж земельної ділянки Залізниці в натурі (на місцевості), а План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року не може бути доказом на підтвердження права користування земельною ділянкою, оскільки він не затверджений органом місцевого самоврядування та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» не є містобудівною документацією. При цьому, суд вважав, що з Плану смуги відведення не можливо встановити, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, яка її площа, розміри і що саме ця земельна ділянка належить відповідачу, а також, що саме в цьому місці смуга відведення залізниці становить 20 м. Крім того, План смуги відведення не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, відсутні позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення залізниці щодо спірної земельної ділянки становить 20 метрів. Досліджуючи акт обстеження земельної ділянки від 17.11.2015 року судом встановлено, що даний акт було складено за участі представників лише однієї організації ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії». При цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження повноважень осіб, які виступали підписантами зазначеного акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії», їх підписи не скріплені відповідною печаткою установи, працівниками якої вони є. Таким чином, позивач без залучення уповноваженого суб`єкта, до компетенції якого віднесено дане питання, самостійно встановив, що частина земельної ділянки відповідача накладається на землі смуги відведення залізниці.Разом з тим, ні Акт комісії позивача з обстеження земельної ділянки від 17.11.2015 року, ні План смуги відведення та податкові декларації про сплату земельного податку не є доказами, які б достовірно свідчили про те, що смуга відведення, яка перебуває у користуванні АТ «Українська залізниця», має перетин (накладення) з земельною ділянкою відповідача. При цьому, позивач з клопотанням про призначення експертизи для підтвердження пред`явлених ним позовних вимог до суду не звертався, хоча судом було роз`яснено йому таке право.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам. Крім того, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивачем не зпзначено, якої саме земельної ділянки стосуються пред`явлені ним позовні вимоги.
Колегія суддів також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, згідно якої для вирішення подібних спорів про витребування майна земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні, тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Крім того, у постанові від 22 січня 2025 року Верховний Суд зазначив, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 441/123/16, захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.
Враховуючи, що в ході розгляду справи судом не здобуто, а позивачем не надано належних доказів, яку саме частину земельної ділянки, із зазначенням координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, позивач просить зобов`язати відповідача звільнити, підстави для задоволення позову залізниці відсутні. 
При цьому, колегія суддів враховує, що на час виготовлення у 1962 році Плану смуги відведеннялінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, яким позивач обгрунтовує наявність у нього права на користування спірною земельною діялнкою, така перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради №1750/02-19 від 30.10.2018 року та не спростовано позивачем.
Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 03 квітня 2026 року.

Головуючий:   Н.П. Крайник 

Судді:    Я.А. Левик

М.М. Шандра