ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 522/2057/20
провадження № 61-7772св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СМУ 2020 Чумацький шлях», правонаступником якого є ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СМУ 2020 Чумацький шлях» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2023 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2020 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 червня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м.
ОСОБА_6 , як правонаступник після смерті ОСОБА_9 , набула у власність зазначену квартиру на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року у справі № 2-1374/11 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.
ОСОБА_7 була власницею квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 на підставі договорів купівлі-продажу 1996 року.
Зазначені квартири також були зареєстровані за ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі 
№ 2-1452/2008, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , яка складалася з п`яти житлових кімнат, загальною площею 312,0 кв. м, житловою площею 141,4 кв. м, підсобною площею 169,3 кв. м.
Квартира АДРЕСА_1 була фактично включена до складу квартири АДРЕСА_6 , за тією ж адресою, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі № 2-1452/2008, проте ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2009 року (провадження 
№ 22ц-3652/2009) рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі № 2-1452/2008 було скасоване, а справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси 25 березня 2011 року у справі 
№ 2-2741/11 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_10 було відмовлено.
Однак 02 липня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 , було зареєстровано за ОСОБА_3 . Підставою для реєстрації права власності стало скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі № 2-1452/2008.
Надалі зазначене нерухоме майно на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 17 серпня 2015 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , набув у власність ОСОБА_4 , який на підставі договору купівлі-продажу 
від 30 липня 2016 року продав квартиру АДРЕСА_5 , ОСОБА_5 . 
Згідно з розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 серпня 2016 року № 631 було змінено номер (адресу) зазначеної квартири, з № «1-2» на № «7б».
19 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки. 
24 жовтня 2016 року, у зв`язку з невиконанням умов договору іпотеки, право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Відповідно до інформаційної довідки від 02 лютого 2020 року № 19862963, на час звернення до суду з позовом, право власності на квартиру АДРЕСА_7 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 09 вересня 2016 року № 1369, однак загальна площа квартира була збільшена до 663 кв. м, житлова - до 493 кв. м. на підставі технічного паспорта від 14 листопада 2019 року, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» (далі - ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна») та довідки від 14 листопада 2019 року № 01113, виданої ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна». 
Посилаючись на наведене, позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв. м. житловою площею 96 кв. м, яка знаходиться в межах квартири АДРЕСА_7 , та скасувати державну реєстрацію права власності.
Під час розгляду справи ОСОБА_8 передав право власності на спірну квартиру в статутний капітал ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях», яке 30 жовтня 2020 року підтримало позовні вимоги, заявлені ОСОБА_8 , звернувшись з аналогічним позовом, у якому просило: витребувати з чужого незаконного володіння 
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м, яка знаходиться в межах квартири 
АДРЕСА_7 , та позначена в технічному паспорті, який виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Профпроект» (далі - ТОВ «Профпроект») від 04 червня 2018 року, приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, 1-16, 1-17, 1-18;
припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_7 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 674942851101.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року 
ОСОБА_8 замінено його правонаступником ТОВ «СМУ 2020 «Чумацький шлях». 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги спрямовані на фактичне припинення права власності відповідачки на належний їй об`єкт нерухомого майна у спосіб, не встановлений ані законом, ані договором.
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2023 року змінено, шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду у редакції цієї постанови. 
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час придбання ОСОБА_8 нерухомого майна у ОСОБА_6 , квартири АДРЕСА_2 не існувало, у зв`язку з тим, що квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та надалі АДРЕСА_8 були об`єднані у квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 636 кв. м.
Матеріали справи не містять доказів, яка дійсна площа квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року у справі № 2-1374/11 визнано право власності на 1/2 частку (596/1000 + 404/1000 = 1) квартири АДРЕСА_2 , однак надалі ОСОБА_6 здійснила реєстрацію права власності на всю квартиру АДРЕСА_2 . 
На підтвердження того, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м, увійшла до складу квартири АДРЕСА_9 , позивач надав акт обстеження об`єкта містобудування від 08 листопада 2018 року, який рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року (справа № 420/1715/19) було визнано протиправним. 
Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованим висновок експерта 
ОСОБА_12 від 20 грудня 2021 року № 087/2021, оскільки експертне дослідження проведено в результаті співставлення та накладення схематичного плану приміщень квартири АДРЕСА_2 , наявного в копії технічного паспорта, на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого ТОВ «Профпроект» станом на 04 червня 2018 року, водночас у договорі купівлі-продажу зазначено іншу площу квартири.
Згідно з висновком судового експерта Рапач К. В. від 23 червня 2022 року № 04/22, фактично об`ємно-планувальні рішення квартири за адресою: АДРЕСА_10 , не відповідають відомостям, що містяться у технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» на квартиру АДРЕСА_11 , станом на 19 лютого 2009 року, виданого ОСОБА_3 ; технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Профпроект» на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 04 червня 2018 року, виданого ОСОБА_6 ; технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» на квартиру АДРЕСА_7 , станом на 14 листопада 2019 року, виданого ОСОБА_2 .
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що 
на час придбання ОСОБА_8 нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 не існувало, 
а існувала квартира АДРЕСА_9 , загальною площею 663,6 кв. м, житловою 
площею 493 кв. м. 
Позивач не довів, яку саме площу мала квартира АДРЕСА_2 , та в яких межах квартири АДРЕСА_9 б вона розташована.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У червні 2025 року ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05 червня 201 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 
2021 року у справі № 910/2861/18, від 12 лютого 2025 року у справі 
№ 522/17542/20, від 27 листопада 2024 року у справі № 577/3233/23, від 26 червня 2024 року у справі № 175/1741/18, від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на порушення судами попередніх норм процесуального права щодо дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов суперечливих висновків, зокрема, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, входить до складу квартири АДРЕСА_9 , загальною площею 663,6 кв. м, яка належить відповідачці, суд дійшов висновку про те, що на час придбання ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 , фактично її не існувало; позивач не довів, яку площу мала квартира АДРЕСА_2 та у яких межах квартири АДРЕСА_9 б вона розташована. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на момент державної реєстрації права власності (02 липня 2015 року) на квартиру АДРЕСА_5 , за ОСОБА_3 , рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі № 2-1452/2008 було скасоване. Тобто, відповідачка набула у власність спірне нерухоме майно на підставі скасованого судового рішення, що є підставною для його витребування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. 
Визнавши висновок експерта Скибінської Т. М. від 20 грудня 2021 року № 087/2021 необґрунтованим, суд апеляційної інстанції не ставив питання щодо призначення іншого експертного дослідження з метою захисту прав позивача. 
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_2 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ровков С. О., про прийняття до уваги загальнодоступної інформації та фактів, які є підставою для відмови у задоволенні касаційної скарги, а також додаткові пояснення у справі щодо обставин, викладених у касаційній скарзі та у постанові Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 червня 2025 року касаційну скаргу ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Приморського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 522/2057/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У липні 2025 року матеріали справи № 522/2057/20 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Племениченко Г. В., задоволено. 
Залучено ОСОБА_1 як правонаступника ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» до участі у справі за позовом ТОВ «СМУ 2020 «Чумацький шлях» до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна № 1090 та № 96/0680, зареєстрованих 08 серпня 1996 року та 06 червня 1996 року, ОСОБА_7 набула у власність 596/1000 та 404/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 26).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі № 2-1452 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2009 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року (справа № 2-1452) було скасовано. Справу направлено на на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2011 року 
(справа № 2-2741/11) у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено 
(т. 1 а. с 27-42).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року (справа № 2-1374/11 за позовом ОСОБА_6 до  ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, розподіл майна шляхом визнання права власності)встановлено, що 596/1000 та 404/1000 часток квартири 
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 . 
Визнано за ОСОБА_6 у порядку спадкування, за посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу заповітом після смерті ОСОБА_9 , право власності на 1/2 ідеальну частку у майні: 596/1000 часток квартири АДРЕСА_1 та 404/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13 - 18).
03 серпня 2016 року ОСОБА_6 зареєструвала право власності на 404/1000 та 596/1000 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 лютого 2018 року № 113946853 (т. 1 а.с. 19, 20).
02 липня 2015 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року (т. 1 а. с. 43).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 17 серпня 2015 року (справа № 495/5253/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом звернення стягнення на нерухоме майно) затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , за якою за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а. с. 45-49, 162 -166).
13 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу № 1-2 на АДРЕСА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М. (т. 1 а.с 50-51).
Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 
від 26 серпня 2016 № 631 змінено номер квартири АДРЕСА_6 на 
АДРЕСА_13 (т. 1 а. с. 52).
09 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_2 надала в борг 
ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 30 888,00 дол. США, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М., зареєстрований у реєстрі за № 1368.
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 21 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 (т. 1 а .с. 56-63).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 умов договору позики від 09 вересня 2016 року, 24 жовтня 2016 року ОСОБА_2 набула право власності на зазначену квартиру (т. 1 а. с. 64 - 66).
Надалі на підставі договору іпотеки, технічного паспорта та довідки, виданої ТОВ «БТІ», ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру 
АДРЕСА_14 (т. 1 а.с. 67-68).
12 червня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С., зареєстрований у реєстрі за № 1012 (т. 1 а. с. 11-12, 234-236).
За умовами договору купівлі-продажу ОСОБА_8 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м (т. 1 а.с. 234-236).
На підставі акта приймання-передачі від 23 березня 2020 року ОСОБА_8 передав, а ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» прийняло до статутного капіталу квартиру АДРЕСА_1 , (т. а. с. 220-221).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 
388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 
388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» посилався на те, що на момент державної реєстрації права власності (02 липня 2015 року) на квартиру АДРЕСА_5 , за ОСОБА_3 , рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року у справі 
№ 2-1452/2008 було скасоване, а отже, подальше відчуження нею спірної квартири, а також набуття права власності на цю квартиру відповідачкою є незаконним. 
З огляду на зазначене, позивач просив витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною 
площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м, яка знаходиться в межах квартири АДРЕСА_9 , за цією ж адресою, та позначена в технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Профпроект» від 04 червня 2018 року, такими приміщеннями: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, 1-16, 1-17, 1-18.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту. 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» просило витребувати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м, водночас відповідно до технічного паспорта від 04 червня 2018 року, складеного ТОВ «Профпроект», на який посилається позивач, загальна 
площа квартири АДРЕСА_15 , становить 
179,6 кв. м, а житлова площа - 55,7 кв. м (т. 1 а. с. 21-25).
Водночас, на момент придбання ОСОБА_8 квартири у ОСОБА_6 
(16 червня 2018 року), квартири АДРЕСА_2 не існувало у зв`язку з тим, що квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8 були об`єднані у квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 636 кв. м.
Акт обстеження об`єкта містобудування від 08 листопада 2018 року, наданий ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 179,6 кв. м, житловою площею 94 кв. м, увійшла до складу квартири АДРЕСА_9 , рішенням Одеського окружного адміністративного суду 
від 29 серпня 2019 року 2019 року (справа № 420/1715/19) визнано протиправним (т. 1 а. с. 69 -70, 182-191).
Таким чином, матеріали справи не містять доказів дійсної площі спірної квартири. 
Надаючи оцінку висновку експерта Скибінської Т. М. від 20 грудня 2021 року № 087/2021, апеляційний суд визнав його необґрунтованим, оскільки експертне дослідження проведене в результаті співставлення та накладення схематичного плану приміщень квартири АДРЕСА_2 , наявного в копії технічного паспорта, на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого ТОВ «Профпроект» станом на 04 червня 2018 року, водночас у договорі купівлі-продажу від 12 червня 2018 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначено іншу площу квартири.
Апеляційний суд урахував, що згідно з висновком судового експерта Рапач К. В. від 23 червня 2022 року № 04/22, фактично об`ємно-планувальні рішення квартири за адресою: АДРЕСА_10 , не відповідають відомостям, що містяться у технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» на квартиру АДРЕСА_11 , станом на 19 лютого 2009 року, виданому ОСОБА_3 ; технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Профпроект» на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 
04 червня 2018 року, виданому ОСОБА_6 ; технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» на квартиру АДРЕСА_7 , станом на 14 листопада 2019 року, виданому ОСОБА_2 .
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що визнавши висновок експерта Скибінської Т. М. від 20 грудня 2021 року № 087/2021 необґрунтованим, суд апеляційної інстанції не ставив питання щодо призначення іншого експертного дослідження з метою захисту прав позивача.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Оскільки змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд апеляційної інстанції належно дослідив зібрані у справі докази, надав їм відповідну оцінку, зокрема, надавши перевагу висновку судового експерта 
Рапач К. В. від 23 червня 2022 року № 04/22, наданому відповідачкою на спростування аргументів позивача, суд дійшов висновку про те, що на час придбання ОСОБА_8 нерухомого майна у ОСОБА_6 (16 червня 2018 року) фактично квартири АДРЕСА_2 (як окремого об`єкта нерухомого майна) не існувало, зважаючи на те, що квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8 були об`єднані у квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 636 кв. м., при цьому позивач не довів, дійсної площі квартири АДРЕСА_2 , яка увійшла до складу квартири АДРЕСА_9 . 

У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції дійшов суперечливих висновків, зокрема, встановивши, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить позивачу, входить до складу квартири АДРЕСА_9 , яка належить відповідачці, одночасно суд дійшов висновку про те, що на час придбання квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 , її фактично не існувало, є необґрунтованими. 
Зважаючи на те, що матеріали справи не містять достовірних відомостей щодо дійсної площі квартири АДРЕСА_2 , яка, на думку позивача, незаконно включена до складу квартири АДРЕСА_9 , ще до набуття ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «СМУ 2020 Чумацький шлях» за недоведеністю.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх оцінкою судом апеляційної інстанції, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СМУ 2020 Чумацький шлях», правонаступником якого є ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2023 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк