ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 640/246/21	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.09.2020 № 0168761/1-5334-0507 за 2017 рік на 271,20 грн., від 04.09.2020 № 0168761/2-5334-0507 за 2018 рік на 420,70 грн. та від 14.06.2020 № 0168761-5334-0507 за 2019 рік на 530,49 грн., винесені Головним управлінням ДПС у Донецькій області.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначені доводи, що спірні податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Донецькій області є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки нерухоме майно (квартири) перебувають у спільній сумісній власності позивача та її чоловіка, до ДПІ у Святошинському районі м. Києва у 2013 році подана заява, що уповноваженим платником податку є саме чоловік позивача за таке майно. Також позивач зазначила, що аналогічне податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві у 2013 році відкликане, що є свідченням відсутності обов`язку сплати податку у позивача. Також позивач зазначила про неналежний розгляд її скарги ДПС України, оскільки ДПС не надала вмотивоване рішення про розгляд її скарги в порядку адміністративного оскарження, визначеного статтею 56 Податкового кодексу України.
Позивачем подана відповідь на відзив, в якій позивач додатково зазначила про свої доводи з урахуванням тверджень відзиву контролюючого органу.

Стислий зміст заперечень відповідача.
У наданому відзиві до суду на позовну заяву з додатками представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, наголошував, що податкові повідомлення-рішення прийняті з урахуванням норм Податкового кодексу України (далі – ПК України), грошові зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018, 2019 роки позивачу визначені, відповідно до вимог податкового законодавства.
Також відповідач зазначив, що ним прийняті нові податкові повідомлення-рішення за 2017, 2018 рік, а попередні відкликані, внаслідок подання заяви про звірку грошових зобов`язань позивачем.
Відповідач заперечив про наявність заяви позивача про визначення платником податку особи-співвласника за згодою власників майна, що платником є чоловік позивача.
Контролюючий орган зазначив, що діяв відповідно до наданих повноважень, визначених Податковим кодексом України, а оспорювані податкові повідомлення-рішення є правомірними, просив у позові відмовити.

Заяви, клопотання учасників справи.
Відповідачем подане клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 08.02.2021 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень прийнято до провадження, замінено відповідача на правонаступника у справі №640/246/21, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
06.03.2025 до суду від Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 06.03.2025 відмовлено у клопотанні відповідача.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши заяви по суті справи та наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.
Головним управлінням Державної податкової служби у Донецькій області винесені податкові повідомлення-рішення від: 
від 25.04.2018 № 0130015-4511-0507, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 852,74 грн.;
від 25.04.2018 № 0130016-4511-0507, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 77,02 грн.;
від 14.06.2020 № 0168761-5334-0507 відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 530,49 грн.
Листом Головного управління ДПС у Донецькій області від 04.09.2020 №70404/10/05-99-53-34, за результатами розгляду заяви позивача про звірку виявлено розбіжності між даними контролюючих органів та даними підтверджуючих документів, відповідачем відкликані податкові повідомлення-рішення за 2017, 2018 року, та сформовані нові за 2017 та 2018 роки:
від 04.09.2020 №0168761/1-5334-0507 на суму271,20 грн.;
від 04.09.2020 № 0168761/2-5334-0507 на суму 420,70 грн.
Відповідно до відповіді № 2484780 від 19.03.2026 на запит суду з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач є власником об`єкт нерухомого майна: квартира, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 ; квартира 48,3 кв.м., АДРЕСА_2 .
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначені офіційні відомості, що позивач є власником об`єктів нерухомого майна, відомості про спільну сумісну власність позивача та її чоловіка відсутні у реєстрі.
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав СЕК№225916 від 19.12.2012, об`єкт нерухомого майна: квартира, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 , власник позивача на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2012, приватна власність, частка 1/1.
Позивач оскаржила податкові повідомлення-рішення до ДПС України.
03.12.2020 за вих. № 5306/K/99-00-06-02-04-09 ДПС України прийняла рішення про результати скарги, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовила (рішення відправлене поштою 03.12.2020 та отримане позивачем 23.12.2020).
Позивач до матеріалів справи на підтвердження своїх доводів надала копію заяви «Органам державної податкової інспекції» від 04.01.2013 за своїм підписом та її чоловіка, в якій зазначені відомості, що відносно об`єкта нерухомого майна квартири, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної сумісної власності позивача та її чоловіка, платником податків є її чоловік. 
У той же час на заяві відсутні будь-які відмітки щодо її подання чи направлення до територіального органу державної податкової служби, також у змісті заяви відсутнє зазначення, якому органу державної податкової служби направлена та подання така заява.
На підтвердження подання заяви від 04.01.2013 позивач подала запит до Головного управління ДПС у м. Києві від 08.02.2021, в якому просила надати інформацію:
« 1) податкове повідомленні-рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 27.06.2013 № 887-17 на суму 480,59 грн щодо ОСОБА_1 ;
2) заява (скарга) ОСОБА_1 про проведення звірки даних щодо ППР від 27.06.2013 № 887-17;
3) спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення платника податку.»
Головне управління ДПС у м. Києві листом від 15.02.2021 №84/ЗПІ/26-15-24-08-23 надало наступну інформацію позивачу:
«На виконання пп.265.7.2 п.265.7 ст.265 (в редакції, що діяла до 04.07.2013 року) податкове повідомлення-рішення про суму податку, що підлягає сплаті, та платіжні реквізити надсилались органами державної податкової служби платникам за місцезнаходженням об`єкта житлової нерухомості до 1 липня звітного року за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Проте, Законом України №4O3-VI1 внесені зміни до Кодексу та інших законів України щодо об`єктів нерухомості, який набрав чинності 05.08.2013 року (офіційне опублікування - «Голос України» від 04.08.2013р. №143) зокрема, пунктом 5 Закону України №403 доповнено Кодекс пп.4 п.18 розділу XX «Перехідні положення» яким у 2013 році контролюючі органи не нараховували податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки фізичним особам - платникам податку і цей податок фізичними особами не сплачувався. Враховуючи вищевикладене податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 27.06.2013 №887-17 на суму 480,59 гривень, було відкликане.
Варто зазначити, що актом Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22.08.2019 №8 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду», документи вилучені для знищення як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення.
З урахуванням вищезазначеного у Головного управління ДПС м. Києві відсутня можливість надати запитувані документи, подані ОСОБА_1 до ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.»
Таким чином, Головне управління ДПС у м. Києві не підтвердило наявність обставини подання позивачем та її чоловіком заяви від 04.01.2013 про визначення платника податку за спільним сумісним майном до контролюючого органу ДПС у м. Києві (ДПІ у Святошинському районі м. Києва).
Відповідач також заперечив про наявність обставин подання заяви позивачем про визначення платника за спільним сумісним майном.
Позивач на підтвердження правого титулу спільної сумісної приватної власності її та її чоловіка відносно об`єкта нерухомого майна квартири, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 , надала свідоцтво про шлюб.
На переконання позивача, спільна сумісна власність об`єкта нерухомого майна набутого за час шлюбу резюмується.
Між сторонами відсутній спір в частині визначення податкового зобов`язання та порядку його обрахунку контролюючим органом.
Не погоджуючись з оскарженими рішеннями, позивач звернувся з цією позовною заявою до суду.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Порядок нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регламентується ст. 266 ПК України.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/ або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
За загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до положень пп. 266.4.1 п.266.4 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для квартири/ квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Згідно із положеннями п.266.5.1 п.266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний період) дорівнює календарному року.
Відповідно до п. п. 266.7.2 п. п. 266.7 ст. 266 податкове/податкові повідомлення- рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначені пунктом 266.4 статті 266 ПК України.
Відповідно до положень пп. 266.4.1 п.266.4 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.
Відповідно до пп. 266.4.2. п.266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів
Статтею 30 ПК України визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 ст. 30 ПК України.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПК України).
Відповідно до п. 30.9. ст. 30 ПК України податкова пільга надається шляхом:
а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору,-
б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору,-
в) встановлення зниженої ставки податку та збору,-
г) звільнення від сплати податку та збору.
Пільги, встановлені ПК України для платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб у вигляді зменшення бази оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності таких осіб - платників податку, визначені незалежно від їх соціального статусу, майнового стану та рівня доходів.
Згідно з пп. 10.3 ст. 10 ПК України питання встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених ПК України.
Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів (пп. 12.3.7. п. 12.3 ст. 12 ПК України).
Положеннями п. 5.2 ст. 5 ПК України передбачено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Місцеві ради встановлюють пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб, які визначаються виходячи з майнового стану та рівня доходів таких осіб. Ставки податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюються за рішенням місцевої ради, залежно від місця розташування та типів таких об`єктів, а не від бази оподаткування (загальної площі) об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток. Також ПК України не передбачено і зміни розміру зменшення бази оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, визначеної підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України.
Відповідно до пп. 266.4.1 п.266.4 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
З урахуванням аналізу наведених вище норм податкового законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, судом в цій справі вбачається, що контролюючим органом, відповідно до вимог ПК України, до об`єкту житлової нерухомості, який перебуває у власності позивача застосована пільгу у розмірі 60 кв.м., оскільки у власності позивача перебувають два об`єкти нерухомого майна, то пільга застосована контролюючим органом до об`єкта нерухомого майна квартири, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 , база оподаткування визначена із 11,30 кв.м. за 2017, 2018, 2019 роки.
Спір щодо обрахунку суми податку, застосування ставок Київської міської ради, обрахунків у справі відсутній.
Посилання позивача на ту обставину, що податкове повідомлення-рішення у 2013 році відкликане територіальними органами ДПС у м. Києві, то із відповіді Головного управління ДПС у м. Києві, встановлена обставина, що таке рішення відкликане внаслідок зміни законодавства, а не з підстав визначення належного платника податку щодо об`єкта нерухомого майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності двох фізичних осіб.
Щодо неналежного розгляду ДПС України скарги позивача, в порядку адміністративного оскарження, відповідно до статті 56 ПК України, оскільки рішення про результати розгляду скарги, на переконання позивача, є невмотивованим, то суд зазначає, що у змісті рішення ДПС України від 03.12.2020 № 5306/K/99-00-06-02-04-09 наявні обставини, мотиви та підстави, з яких відмовлено у скарзі позивачу, з урахуванням зупинення строків на час карантину.
Позивач у позовній заяві викладає свою суб`єктивну незгоду із змістом рішення ДПС України від 03.12.2020 № 5306/K/99-00-06-02-04-09 та викладеної у ньому правової позиції, що не є підставою для висновку про те, що контролюючий органу не виніс рішення за результатом розгляду скарги з урахуванням норм ПК України та Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та іншими особами та їх розгляду контролюючими органами від 21.10.2015 № 916, та дії пункту 52-8 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, за яким тимчасово, на період по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків, встановлених статтею 56 цього Кодексу (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків (крім скарг щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених статтею 56 цього Кодексу.
Що стосується питання того, що відповідачем надіслані оскаржувані податкові повідомлення-рішення саме позивачу, враховуючи знаходження квартири у спільній сумісній власності із її чоловіком, суд зазначає, що підпунктом 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено право платників податку в разі перебування, зокрема, об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб, подати відповідну заяву про належного платника податку.
Зокрема, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Згідно з пп. б) пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України, визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб, зокрема, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб - власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Таким чином, фізичні особи співвласники житлової нерухомості, яка перебуває у їх спільній сумісній власності, але не поділена в натурі, повинні повідомити контролюючий орган про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звернувшись з письмовою заявою за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника житлової нерухомості.
Як вже вказувалося судом вище, заявою співвласників (позивача та її чоловіка) щодо вищевказаної квартири, по якій нараховані спірні податкові зобов`язання, від 04.01.2013 визначено платником податку на нерухоме майно саме чоловіка позивача.
У суду не виникає обґрунтованих сумнівів щодо змісту та належності вказаної заяви, копію якої відповідачем подано до суду як доказ.
Проте, суд констатує, що позивач не надала суду доказів подання та отримання такої заяви відповідним контролюючим органом, як за місцем реєстрації позивача (Головне управління ДПС у Донецькій області), так і за місцем реєстрації її чоловіка.
У змісті заяви відсутні будь-які відмітки її отримання будь-яким територіальним органом ДПС, а також у змісті заяви відсутнє зазначення територіального органу ДПС, якому адресована така заява.
До цієї заяви від 04.01.2013 не долучені докази її направлення, отже, суд констатує про те, що відсутні докази направлення такої заяви до відповідного територіального органу ДПС за місцем реєстрації власників об`єкта оподаткування (нерухомого майна).
Також суд зазначає, що у витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та у витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначені офіційні відомості про те, що об`єкт нерухомого майна квартира, 71.3 кв.м., АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві приватної власності, відомості про спільну сумісну власність відсутні.
Позивач також не надала доказів того, що чоловік позивача сплатив відповідний податок, або йому визначений такий податок контролюючим органом, за ці спірні періоди 2017-2019 років.
Суд зазначає, що за загальним правилом дії норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Проте, суд констатує, що у відносинах оподаткування діють процедурні норми, які визначають права та обов`язки платників, якими останні керуються на свій розсуд або зобов`язані їх виконувати, під оподаткування.
Право подати заяву щодо визначення уповноваженого платника податку за об`єкт спільної сумісної власності є правом платника податку, яке надане ПК України, з метою визначення власникам свого податкового обов`язку (планування сплати розміру податків) та використання відповідних податкових пільг, і такі норми не заперечують титулу спільної сумісної власності, а тільки визначають порядок та правила оподаткування відповідним належним власником майна.
У випадку, якщо платник податку не використовує своє права на подання заяви щодо визначення уповноваженого платника податку за об`єкт спільної сумісної власності, то контролюючий орган нараховує платнику податку податкове зобов`язання на підставі офіційних відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд зазначає, що відповідач визначив позивачу податкові зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018, 2019 роки, оскільки офіційні відомості із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджують право приватної власності позивача на такий об`єкт нерухомого майна, за відсутності поданої позивачем заяви згідно із пп. б) пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо належного виконання податкової процедури із визначення податкових зобов`язань кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до своїх прав та обов`язків, визначених у ПК України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням фактичного та офіційного з`ясування обставин справи судом.
Суд зазначає, що згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 
1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 
2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Суд відмічає, що відповідно до ч .4 ст. 44, ч. 2 ст. 78, ч. 3 ст. 78, п. 4 ч. 5 ст. 160, п. 5 ч. 5 ст. 160, ч. 4 ст. 161, ч. 4 ст. 162 КАС України, обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.
Окрім того, суд згідно з ч. 4 ст. 9 КАС України обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.
У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 
1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 
2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 
3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 
4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Відповідно до положень ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
У цій справі відповідачем доведена законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення шляхом надання до суду належних та достовірних доказів.
Таким чином, у позовних вимогах необхідно відмовити.
Інші доводи сторін не впливають на висновки суду у цьому рішенні.
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. 
Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, засада використання та захисту цивільних прав, якій корелює принцип добросовісності у пункт 5 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Цивільні права у публічно-правовому спорі захищаються в адміністративній юстиції.
Принципи адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про адміністративну процедуру” 17 лютого 2022 року № 2073-IX).
Стаття 10 Закону України “Про адміністративну процедуру” пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності (“bona fides”) корелюють доктрина римського права “venire contra factum proprium” (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип “естопель”) ґрунтується ще на римських максимах - “non concedit venire contra factum proprium” (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), “nemo auditur propriam turpitudinem allegans” (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях – тобто заборони отримувати вигоду від власної неправомірної поведінки). 
В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland),заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
Згідно із ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції». Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
У розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.
З урахуванням викладеного, суд залишає позовні вимоги без задоволення.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки у позовних вимогах відмовлено, то відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статями 243-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

У Х В АЛ И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 59, код ЄДРПОУ 44070187) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза