ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2784/26 Справа № 205/9270/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Танаджи Геннадія Геннадійовича, ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, –       
 
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до приватного нотаріуса Танаджи Г.Г., ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину-нотаріальної дії приватного нотаріуса Танаджи Г.Г. по посвідченню довіреності з реєстровим номером №6588 від 04.09.2002 року та застосування наслідків виконання нікчемного правочину, в якому просила визнати недійсною довіреність з реєстровим номером №6588 від 04.09.2002року з моменту вчинення та реєстрації, або встановити її нікчемність. 
В обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначала, що у жовтні 2023 року від ОСОБА_2 позивачці стало відомо про його допит у якості свідка у Маріупольській місцевій прокуратурі №1 у кримінальному провадженні №42013050290000079, за фактом вчинення особами кримінального правопорушення передбачегого ч.4 ст.190 КК України, а саме: відчуження нерухомого майна позивачки на підставі довіреності,зареєстрованої приватним нотаріусом Танаджи Г.Г. за реєстровим номером №6588 від 04.09.2002 року. Вказаною довіреністю позивачка надала повноваження ОСОБА_2 , як довіреній особі, на розпорядження належного їй нерухомого майна та вчинення права передовіри. Також, позивачці стало відомо про існування письмових пояснень приватного нотаріуса Танаджи Г.Г., згідно яких останній 04 вересня 2002року в своєму офісі за адресою : Донецька область, м.Маріуполь, пр. Нахімова,92 справив нотаріальну дію – посвідчення довіреності, яка була зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №6588 від 04.09.2002 року. З пояснень нотаріуса Танаджи Г.Г. вбачається, що ОСОБА_1 особисто прибула до його офісу та особисто підписала довіреність, тобто нотаріальна дія щодо реєстрації довіреності була вчинена відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про проведення нотаріальних дій.
Позивачка вказала, що вказані пояснення нотаріуса Танаджи Г.Г. не відповідають дійсності, оскільки на час проведення вказаної нотаріальної дії вона була відсутня на території держави Україна, перебувала за її межами, що підтверджується відмітками Державної прикордонної служби в її закордонному паспорті НОМЕР_1 від 23.06.1998 року, на сторінках якого стоять відмітки Державної прикордонної служби України про те,що вона перетнула кордон України, шляхом авіасполучення 23.05.2002 року і повернулась 09.10.2003 року.  
На підтвердження відсутності на території держави України, саме 04.09.2002 року, позивачка також посилалася на лист начальника окремого відділу обробки даних ЦП ГАІС «Гарт» №253/2790 від 24.02.2005 року з підтвердженням дат перетину державного кордону України.  
На обґрунтування своєї позиції позивачка також посилалась на висновки почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013 року по цивільній справі №266/1059/13ц, яка знаходилась в провадженні Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області та на свідчення громадянки Канади ОСОБА_4 , даних нею 03.12.2004 року під присягою в суді м.Торонто (Канада), завірених державним нотаріусом м.Торонто Гарри Мазіні, переклад російською мовою зроблено сертифікованим перекладачем Грегорі Дубровскі за дорученням Консула Генерального консульства України в м.Торонто паном ОСОБА_5 , зареєстрованим в Консульському реєстрі апостилів за №572-157 від 17.02.2005 року .
Позивачка зазначала, що закордонний та внутрішній паспорт громадянина України постійно знаходились при ній під час її перебування за межами України. У зв`язку з чим, приватний нотаріус Танаджи Г.Г. не мав права оформляти та реєструвати довіреність, яку в його присутності підписувала невідома людина.  
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року відмовлено у задоволені позову.

У поданій апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачкою, була додана до позовної заяви копія довіреності, яка була зроблена вже з копії документа. Довіреність від 04.09.2002 року, з реєстровим номером №6588, посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. Зі змісту даної довіреності вбачається, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належні їй приміщення, розташовані в м.Маріуполь, вул.Енгельса,54, на умовах, які будуть визначатись повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності (а.с.6).

Також, позивачкою було надано копію супровідного листа за підписом голови Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області М.В.Дзюби від 21.06.2016 року на ім`я ОСОБА_2 , про надання копій ухвал Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16.05.2013 року, 24.07.2013 року, від 10.12.2013 року та Апеляційного суду Донецької області від 28.01.2014 року по цивільній справі №266/1059/13-ц (а.с.7).
Також, позивачкою надано копію супровідного листа СВ Маріупольського МУ ГУМВС в Донецькій області на адресу Апеляційного суду Донецької області від 18.01.2007 року про неможливість надання кримінальної справи по факту шахрайських дій вчинених відносно майна ОСОБА_1 , оскільки кримінальна справа знаходилась на експертизі. В переліку додатків до даного листа зазначена завірена копія висновку експерта №241 від 05.04.2005р.(а.с.8)
Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 24.02.2005 року на запит адвоката Оснач Л.О. – зафіксовано факт перетинання кордону ОСОБА_1 у пункті пропуску «Дніпропетровськ-аеропорт»: виїзд з України 23.05.2002 року, в`їзд в Україну 09.10.2003 року, виїзд з України 18.10.2003 року (а.с.9).
Позивачкою було надано ксерокопію закордонного паспорту громадянки України на ім`я ОСОБА_1 строком дії з 23.06.1998 року по 23.06.2008 року та копія сторінок 30 та 31 з відмітками (а.с.10).
На підтвердження своїх вимог позивачкою було додано копію показів під присягою Карен М.Фоулер, громадянки Канади від 03.12.2004 року, які були надані в м.Торонто в присутності Державного нотаріуса Гаррі Мазіна. З вказаного документу вбачається, що громадянка Канади ОСОБА_6 .Фоулер стверджує, що знайома з ОСОБА_1 і в період з 03 вересня 2002 року по 18 вересня 2002року зустрічалась з останньою кожного дня (а.с.12-14).
У наданої позивачкою копії висновку експерта №588 від 06.09.2013 року зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності №6588 від 04.09.2002 року виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою. Висновок експерта був зроблений на підставі ухвали Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області у цивільній справі №266/1059/13-ц (а.с.15-17).
Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли в період дії ЦК УРСР 1963 року, в редакції від 30 жовтня 1999 року, що діяв на момент посвідчення довіреності 04.09.2002 року, а тому підлягають застосуванню норми та положення саме цього кодексу.
Предметом позову у цій справі є оскарження позивачем нотаріальної дії приватного нотаріуса ОСОБА_7 , що виразилось у посвідченні довіреності, виданої позивачем на ім`я батька ОСОБА_2 .
У відповідності із ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 65, ч. 2 ст. 68 ЦК України (в редакції 1963 р.) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так саме і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені.
Видача довіреності, згідно ст. 41 ЦК україни (в редакції 1963 р.) є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч. 1 ст. 48 ЦК України в редакції 1963 р.).
Згідно ст.48 ЦК України (в редакції 1963 р.) - недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущимлює особисті або майнові права неповнолітніх
дітей.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальний округ територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 4 «Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003року», що набрав чинності 01січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин,що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України,положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином,на спірні правовідносини поширюється дія норми ЦК Української РСР 1963 року в редакції від 30 жовтня 1999року та Законом України від 02вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», тобто, на момент вчиненні такої нотаріальної дії.
Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.
Закон № 3425-XII поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-XII - нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Поняття «нотаріальний акт» є значно ширшим за поняття «нотаріальна дія» і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень.
У даній справі, як зазначалось вище, за визначенням ЗУ «Про нотаріат» 1993 року, позивач звернулась із позовом на предмет визнання нотаріальної дії по посвідченню довіреності приватним нотаріусом – нікчемним правочином, та застосувати наслідки виконання нікчемного правочину – визнати недійсною довіреність з моменту її вчинення та реєстрації, або встановити її нікчемність.
Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України – зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до вимог норм ЦК України – правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки:
1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки;
2) правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів;
3) правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків);
4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права;
5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов`язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки - він буде нікчемним.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
В силу ч. 1 ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
З цього приводу слід зазначити, що нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не породжує передбачених законом правових наслідків у зв`язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215ЦК України).
На це посилався Пленум Верховного Суд України в постанові № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року.
У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».
Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або
іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Як вбачається із доданої до матеріалів справи довіреності від 04.09.2002 року - ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежилими приміщеннями по АДРЕСА_1 . Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Танаджи Г.Г. у межах його нотаріального округу, тобто нотаріус виконав дії по посвідченню правочину.
Згідно ст.50 Закону «Про нотаріат» (в редакції від 02.09.1993р.,що діяла на час спірних правоідносин) - право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта, що остання не тільки не підписувала цієї довіреності та ще й взагалі не була присутня в цей час в офісі нотаріуса, на підтвердження яких позивачка посилається на наступні докази: на висновок експертизи, що проведена в рамках цивільної справи,що знаходилась в провадженні Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області №266/1059/13-ц; на копію її закордонного паспорту з відмітками, коли вона перетинала кордон України; на лист Державної прикордонної служби України; на письмове свідчення громадянки Канади.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.12.2013 року у цивільній справі №266/1059/13-ц- провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_8 , приватний нотаріус Танаджи Г.Г. про визнання довіреностей з реєстровими номерами №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними з часу оформлення та реєстрації – закрито на підставі ст.205 п.2 ЦПК України. 
Судом було встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012 року (цивільна справа №2-449/11) було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання довіреностей з реєстровими номерами №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними з часу їх оформлення та реєстрації. Рішення набрало законної сили.
Зазначена ухвала Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013року була залишена без змін ухвалою колегії суддів палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2014року.
Вказані ухвали суду першої інстанції та апеляційної інстанції, як і копію висновку експерта №588 від 06.09.2013 року було надано ОСОБА_2 , який був представником ОСОБА_1 ще 21.06.2016року, про що свідчить супровідний лист доданий самою позивачкою до матеріалів справи.
Таким чином, суд при розгляді цивільної справи №266/1059/13-ц та закритті провадження по справі не надавав правової оцінки проведеної експертизи.
Згідно ст.76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки при розгляді цивільної справи №266/1059/13-ц суд не надав оцінки доказам і не встановлював нових обставин недійсності довіреностей, в тому числі і довіреності з реєстраційним номером №6588 від 04.09.2002 року, з моменту їх оформлення та реєстрації – суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги копію висновку експерта №588 від 06.09.2013 року, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст.77-79 ЦПК України.
Також, суд звертає увагу, що під час розгляду даної цивільної справи, де позивачка просить встановити нікчемність правочину - нотаріальної дії по посвідченню спірної довіреності та застосувати наслідки нікчемного правочину: визнання недійсною довіреність №6588 від 04.09.2002 року з моменту її вчинення та реєстрації або встановити її нікчемність- ОСОБА_1 не ставила питання про проведення експертизи ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.
Стосовно наданої копії закордонного паспорта громадянки України з відмітками Державної прикордонної служби, а також свідчень громадянина Канади датовані 03.12.2004роком – колегія суддів вважає, що вказані докази не можуть бути взяти до уваги, зважаючи на наступне.
Позивачкою було надано до суду копію закордонного паспорту громадянки України на її ім`я строком дії з 23.06.1998 р. по 23.06.2008 р., але зазначена копія не була належним чином засвідчена. Також, суд не мав можливості оглянути оригінал зазначеного паспорта, оскільки позивачкою його не було надано, у зв`язку з чим суд був позбавлений можливості належним чином перевірити його справжність, достовірність внесених до нього даних та відповідність наданій копії. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що порядок допиту свідка чітко врегульований ст. 69 ЦПК України, при цьому така форма отримання показань, як їх нотаріальне посвідчення, чинним процесуальним законодавством України не передбачена. 
Як вже було зазначено судом, що на спірні правовідносини поширюється дія норми ЦК Української РСР 1963 року в редакції від 30 жовтня 1999 року та Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», тобто на момент вчиненні такої нотаріальної дії — 04.09.2002 року.
Так, у відповідності до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно ст. 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
За положеннями ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Судом встановлено, що позивачка не згодна з порядком проведення нотаріальної дії по посвідченню довіреності, яка була вчинена 04 вересня 2002 року.
Судом , під час дослідження доказів було встановлено, що позивачка була обізнана про зазначену нотаріальну дію і неодноразово зверталась до правоохоронних органів та Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області про визнання довіреності недійсною та ставила під сумнів дії приватного нотаріуса Танаджи Г.Г. по її посвідченню, вважала, що був порушений і Закон України «Про нотаріат» 1993року і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій. 
Зазначене вбачається і з доданих самою позивачкою до позовної заяви копій документів, а саме: з супровідного листа слідчого СВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області на адресу Апеляційного суду Донецької області, датованого 18.01.2007 року, де зазначено, що було порушено кримінальну справу по факту шахрайських дій відносно майна ОСОБА_1 .
Також, про обізнаність в проведені нотаріальних дій по посвідченню довіреності №6588 від 04.09.2002 року свідчать і рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2012 року у цивільній справі №2-449/11, яким було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання довіреності недійсною, та ухвала Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013 року у цивільній справі №266/1059/13-ц, якою було закрито провадження по справі на підставі п.2 ст.205 ЦПК України.
Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що до позовної давності мають бути застосуватися норми ЦК України 2003 року, зважаючи на наступне. 
Згідно з пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Статтею 80 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Суд вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, встановленої ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який почався, як свідчать матеріали справи ще з 2005 року .
Також, колегія суддів зазначає, що позивач з клопотанням про поновлення строку позовної давності не зверталась та жодних поважних причин з пропуску цього строку не наголошувала, а тому колегія суддів вважає за необхідне застосувати строк позовної давності у цих правовідносинах незалежно від заяви сторін.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №521/6465/18.
За положеннями ЦК УРСР 1963 року, не вимагалось при застосуванні позовної давності встановлювати дійсне порушення прав позивача, за захистом яких позивач звертається до суду, а тому суд не бере до уваги доводи позивачки про докази порушення її прав, визначених довіреністю 2002 року, посвідчення якої на її думку було проведено з порушенням діючого на той час Закону «Про нотаріат» та відповідної Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій.
Також, посилання апелянта на те, що лише у жовтні 2023року вона дізналась від відповідача ОСОБА_2 про його допит в якості свідка у кримінальному провадженні №42013050290000079 за фактом вчинення особами кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі довіреності №6588 від 04.09.2002 року, посвідченої приватним нотаріусом Танаджи Г.Г., колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними доказами по справі.
Суд, звертає увагу позивачки на той факт, що згідно ч.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. А згідно ч.1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Таким чином, в даному випадку, досудове слідство по кримінальній справі на яку посилається позивачка, могло розпочатися після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення стороною, яка є потерпілою від вказаного кримінального діяння.
У доводах апеляційної скарги позивач стверджує, що суд першої інстанції допустився помилки, відмовивши у прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки, враховуючи вимоги статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для задоволення вимог заявленого позову, виходячи із наступного. 

Відповідно до положень ч. 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 

У даній справі визнання відповідачем позову суперечить вказаним вище приписам норм права, які регламентують дані правовідносини. 

За даних обставин, та виходячи із правил ч. 4 статті 206 ЦПК України, визнання відповідачем вимог позову, не може бути прийнято судом, та відповідно, бути підставою для задоволення позовних вимог.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. 
Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.О. Макаров