Справа №491/632/25
Провадження № 2/491/157/26
РІШЕННЯ
іменем України
16 лютого 2026 року м. Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області в складі головуючого судді Желяскова О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Ананьїв Подільського району Одеської області цивільну справу за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (далі - ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 грудня 2019 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 100842 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки. Відповідно до умов договору Товариство надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 2 800,00 гривень строком на 7 днів під стандартну процентну ставку 2% в день або 730% річних. Відповідачка зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором, однак умови кредитного договору не виконала. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» було укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, включно й до ОСОБА_1 . Станом на 16 квітня 2025 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 12 880,00 гривень, з яких 2 800,00 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 10 080,00 гривень - прострочена заборгованість за процентами. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь зазначену суму заборгованості, а також судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 2 422,40 гривень.
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.36).
Оскільки позовна заява подана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», позивач самостійно направив відповідачці копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів рекомендованим листом з описом вкладення та надав суду докази їх надсилання (а.с.28-30).
Відповідачці ОСОБА_1 , за зареєстрованим місцем її проживання, було надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що містяться відомості в матеріалах справи (а.с.38). 
20 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідачки - адвоката Куркевича О.В. надійшов відзив на позовну заяву. Представник просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з огляду на те, що відсутні докази обміну електронними повідомленнями сторонами у справі. А відтак відсутні підстави вважати такий договір укладеним, тобто, що пропозиція укласти договір (оферта) були прийняті відповідачкою (акцепт). Доказів які б беззаперечно свідчили б про волевиявлення відповідачки на укладення договорів позики матеріали справи не містять. Представник також зазначив, що нарахування процентів у розмірі 10 080,00 гривень здійснено за період, що перевищує строк надання кредиту. Сума відсотків згідно договору може становити 2 800,00 грн. х 2% х 7 днів = 392,00 гривень. З огляду на положення статтей 1048, 1049 ЦК України вимоги про стягнення процентів є протиправними. Також представник просить відмовити в повному обсязі у вимозі про стягнення коштів на правову допомогу. Вважає, що обсяг адвокатських послуг не є співмірним та реальним, оскільки справа є типовою не вимагає досить великого часу для формулювання правової позиції, формування позову та інших процесуальних документів, розглядатиметься у письмовому провадженні, що не буде викликати додаткових витрат на участь у судових засіданнях (а.с.39-42).
04 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Пархомучка С.В. надійшла заява про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якій просить стягнути з відповідачки витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 500,00 гривень (а.с.44-54).
14 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Пархомучка С.В. надійшли додаткові пояснення у справі. Представник просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а відзив на позовну заяву залишити без розгляду та задоволення (а.с.55-67).
В позовній заяві представник позивача клопотав розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.6 зворотний).
У передбачений частиною сьомою статті 279 ЦПК України строк, сторони не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Враховуючи викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов наступного висновку.
Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
З матеріалів справи суд встановив, що спірні правовідносини стосуються наявності у позивача права вимоги до відповідачки у справі щодо стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» передає (відступає) ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату, а ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників(а.с.11-14).
Відповідно до пункту 3.1.4 кредитного договору Товариство має право без згоди клієнта поступитися своїм правом вимоги за даним договором третій особі, в зв`язку з чим відбудеться заміна сторони - кредитодавця за договором.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
В статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. 
На підтвердження факту переходу позивачеві права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 рокупозивачем додано до позовної заяви копії: договору факторингу від 28 жовтня 2021 року № 01-28/10/2021 (а.с.11-14), платіжних доручень №№ 1653, 432 від 02 листопада 2021 року, № 1672 від 23 листопада 2021 року про оплату за відступлення прав вимоги по договору факторингу від 28 жовтня 2021 року № 01-28/10/2021 (а.с.15, 16), реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року (витяг) (а.с.17). 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За правилами статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Положеннями статті 3 Закону № 675-VIII передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до статтей 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту Інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2019 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 100842 у формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису (одноразового ідентифікатора) «KL4822», який було надіслано на номер відповідачки +380967475940 (а.с.8).
Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договору, так і належності відповідачці зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього SMS- повідомлення, тобто не спростовано стороною відповідачки, що в силу положень статтей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених в постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Також стороною відповідачки не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення.
В договорі зазначені всі дані про особу відповідачки необхідні для її ідентифікації: дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону.
Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
З наведеного суд дійшов висновку, що 23 грудня 2019 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачкою ОСОБА_1 з дотриманням наведених норм законодавства було укладено договір про надання фінансового кредиту,як такий, що укладений у письмовому вигляді. При цьому відповідачка була ознайомлена з усіма його істотними умовами та прийняла їх. Також повністю ознайомлена з правилами, графіком платежів, їх змістом, суттю, об`ємом зобов`язань сторін та наслідками укладення цього договору, оскільки інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з Правилами клієнт не може перейти до наступного етапу.
Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, наведених в постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та стороною відповідачки не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року. Зазначений договір недійсним не визнано.
На підставі зазначеного договору відповідачкою був отриманий кредит шляхом безготівкового переказу грошових коштів у розмірі 2 800,00 гривень зі строком кредитування на 7 днів - 29 грудня 2019 року за фіксованою процентною ставкою 2,% в день. 
За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з вимогами статтей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
В постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором».
Як вбачається з умов договору про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року, зокрема, пункту 1.4, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (а.с.8).
На підтвердження виконання Товариством (первісним кредитором) пункту 1.4 кредитного договору позивач надав інформаційну довідку ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 30 травня 2025 року за вихідним № 8165/05, відповідно до якої 23 грудня 2019 року на картковий рахунок відповідачки було перераховано кредитні кошти у сумі 2 800,00 гривень за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 (а.с.19)
Докази того, що банківська картка з вищезазначеним номером належить відповідачці, останньою не спростовані.
Суд вважає зазначені докази належними та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачці на вказаний нею рахунок кредитних коштів.
В постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачкою отримано кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року в розмірі 2 800,00 гривень, однак належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула кредитні кошти у передбачений договором строк.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно частин першої, другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Впостанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiunt ur contra proferentem, тобто слова договору тлумачиться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16).
Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/01/2021 від 28 жовтня 2021 року ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року в сумі 12 880,00 гривень, з яких 2 800,00 гривень - залишок по тілу, 10 080,00 гривень - залишок по відсотках(а.с.17).
Як слідує з розрахунку заборгованості за договором № 100842 від 23 грудня 2019 року про надання фінансового кредиту, проценти за період поза межами строку кредитування ТОВ «ЗАЙМЕР» нараховує саме як проценти за «користування кредитом», а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України (а.с.62-67).
Вказане вище унеможливлює тлумачення нарахованих ТОВ «ЗАЙМЕР» процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України та, як наслідок - задоволення вимоги в частині заявлених процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, тобто після 29 грудня 2019 року.
Зазначене узгоджується із вищенаведеними висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року.
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.
Так, за умовами договору про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року сторони погодили строк кредитування 7 днів до 29 грудня 2019 року.
Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 2.1 договору).
Пунктом 3.3.3 договору передбачено продовження строку надання кредиту шляхом оплати не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нарахованих процентів по кредиту.
Доказів того, що відповідачка ініціювала продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
Отже, з урахуванням погодженого сторонами в кредитному договорі строку кредитування до 29 грудня 2019 року (7 днів), суд доходить висновку про те, що заборгованість відповідачки за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 3 192,00 гривні, з яких: 2 800,00 гривень - тіло кредиту, 392,00 гривень - проценти, нараховані до спливу визначеного договором строку кредитування, та розраховані за формулою виходячи із 2% на день (2% х 2 800,00 гривень х 7 днів).
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
Посилання представника позивача у додаткових поясненнях у справі на те, що кредитний договір був належним чином укладений, а умови договору були погоджені сторонами, не спростовують доводів щодо неправомірності нарахування процентів після закінчення строку кредитування.
Твердження представника позивача про добровільну згоду відповідачки на нарахування процентів, у тому числі у разі прострочення виконання зобов`язань, є узагальненими та не підтвердженими конкретними умовами договору, які б прямо передбачали право кредитора на нарахування процентів після спливу строку кредитування у заявленому розмірі.
Правові висновки Верховного Суду, наведені вище, чітко розмежовують проценти як плату за користування кредитом та відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, та виключають можливість безумовного нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору без належного правового обґрунтування.
Підсумовуючи, з урахуванням наведених вище правових висновків та положень статті 1048 ЦК України, позивач має право на стягнення процентів виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування, а саме з 23 грудня 2019 року по 29 грудня 2019 року. Після спливу строку дії кредитного договору правові підстави для нарахування договірних процентів у позикодавця відсутні.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Саттею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, приймаючи до уваги, що стороною відповідачки не було жодним чином доведено, що у неї відсутній борг перед позивачем, не надані заперечення проти позову, які б містили належні та допустимі докази щодо спростування укладення договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідачки підлягає до стягнення заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року в загальному розмірі 3 192,00 гривні, з яких: 2 800,00 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 392,00 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в межах строку кредитування.
В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат, що складаються з судового збору.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково на суму 3 192,00 гривні, що становить 24,78%, а позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 422,40 гривні (а.с.1), суд вважає за необхідне пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 600,27 гривень (24,78%), покласти на відповідачку.
Згідно частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
В позовній заяві представник позивача зазначив, що орієнтовний розрахунок витрат на професійну правову допомогу в рамках цієї справи становить 10 500,00 гривень.
В подальшому представник позивача Пархомчук С.В. надав заяву про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 гривень.
Частиною першою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
На підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи позивачем надано:
- договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, укладений між позивачем та адвокатом Пархомчуком С.В., згідно пункту 3.1 якого вартість правової допомоги адвоката (гонорар) обчислюється, виходячи із фактично затрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата), та розраховується, виходячи з вартості години роботи адвоката, яка встановлюється сторонами у розмірі 2 000,00 гривень за одну годину фактично витраченого часу на надання правової допомоги (а.с.25-26);
- додаткову угоду № 1 від 27 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, якою сторони погодили продовжити строк дії договору до 31 грудня 2025 року (а.с.27);
- акт про отримання правової допомоги від 21 липня 2025 року, згідно якого адвокатом Пархомчуком С.В. надано, а позивачем отримано правову допомогу на загальну суму 10 500,00 гривень, з яких зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості - 2 000,00 гривень (1 година по 2 000,00 гривень), складання та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг, аналіз судової практики - 5 000,00 гривень (2,5 години по 2 000,00 гривень), інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи - 3 000,00 гривень (1,5 години по 2 000,00 гривень), канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції - 500,00 гривень (а.с.48);
- рахунок від 21 липня 2025 року за № 21.07.2025-31 на загальну суму 10 500,00 гривень (а.с.54);
- платіжну інструкція № 3 9482 від 21 липня 2025 року на суму 10 500,00 гривень (а.с.53).
З приводу рахунку та платіжної інструкції суд зазначає, що з цих документів не вбачається, що вони стосуються витрат на оплату послуг адвоката саме в рамках цієї справи (договору про надання фінансового кредиту № 100842 від 23 грудня 2019 року). 
Крім того, відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (Єдиного державного реєстру судових рішень).
Судом встановлено, що зазначені рахунок та платіжна інструкція були доказом на підтвердження здійснення витрат, пов`язаних з розглядом справи № 491/630/25 за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (№ рішення в реєстрі 132380385). Що також підтверджується перевіркою відомостей автоматизованої системи документообігу суду, реалізованої за допомогою комп`ютерної програми «Д-3».
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено .
Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 158/203/20.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України (заява № 19336/04, пункт 269) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
В пункті 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.».
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки просив відмовити в повному обсязі у вимозі про стягнення коштів на правову допомогу, так як обсяг адвокатських послуг не є співмірним та реальним, оскільки справа є типовою не вимагає досить великого часу для формулювання правової позиції, формування позову та інших процесуальних документів, розглядатиметься у письмовому провадженні, що не буде викликати додаткових витрат на участь у судових засіданнях.
Проаналізувавши надані представником позивача документи на надання правничої допомоги, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 10 500,00 гривень є дещо завищеною, виходячи з того, що справа відноситься до категорії малозначних, обсяг документів доданих до позовної заяви є незначним, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства. Складання тексту позовної заяви, враховуючи професійну підготовку адвоката, який є фахівцем у галузі права, не становить складності, крім того, подана до суду через підсистему «Електронний суд», що не потребує значних витрат часу роботи адвоката.
Враховуючи викладене, суд визнає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, а саме на суму 2 000,00 гривень, що є сумою гонорару адвоката, яка підлягає відшкодуванню відповідачем щодо задоволеної частини позову, обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи.
У відзиві на позовну заяву представником відповідачки було повідомлено, що орієнтовні втрати на правову допомогу в даній справі складають 5 000,00 гривень, при цьому остаточна сума буде сформована, виходячи з обсягу витраченого часу представника відповідачки.
У зв`язку з неподанням стороною відповідачки на дату розгляду справи відповідних доказів, питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою, залишається без розгляду.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 264, 279 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, ідентифікаційний номер в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42228158, заборгованість за договором про надання фінансового кредиту№ 100842 від 23 грудня 2019 року в розмірі 3 192 (три тисячі сто дев`яносто дві) гривні 00 коп., з яких: 2 800,00 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 392,00 гривень - заборгованості за процентами. 
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, ідентифікаційний номер в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42228158, витрати по сплаті судового збору в розмірі 600 (шістсот) гривень 27 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, ідентифікаційний номер в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42228158, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 коп.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до підпункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.
Відомості про сторін та інших учасників справи на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:
позивач:	ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, ідентифікаційний номер в Єдиному державному реєстрі підприємств і організації: 42228158	
відповідачка:	ОСОБА_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 	

Копію рішення суду вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу
У відповідності до положень частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є 16 лютого 2026 року, тобто дата складання повного судового рішення. 

Суддя  О.О. Желясков

Рішення суду набрало законної сили "_____"__________________20_____ року.
Оригінал судового рішення знаходиться в матеріалах цивільної справи № 491/632/25 Ананьївського районного суду Одеської області.