Справа № 2-296/2011 
Провадження № 22-ц/4808/624/26 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Мальцевої Є. Є., Томин О. О.,
з участю секретаря  Кузнєцова В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду від 19 лютого 2026 року, у складі судді Миговича О. М., у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», Калуський відділ ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання скасувати арешти нерухомого майна,
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою про визнання незаконною бездіяльності Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства України та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання скасувати арешт нерухомого майна.
Скаргу обґрунтовано тим, що згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження № 28234451 від 22.08.2011 Районним відділом ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції (правонаступником якого є Калуський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) накладено арешт на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження: 11528208). Також відповідно до постанови від 07.09.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 29028608 Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, накладено арешт на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно в межах суми 4 029 452,34 грн. Зазначена сума була стягнута з скаржника згідно рішення Калуського міськрайонного суду від 23.02.2011 року у справі № 2-296/11. 
На даний час в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня інформація щодо вказаних виконавчих проваджень, це вказує на те, що вказані виконавчі провадження є завершеними, а виконавчий лист повернуто стягувачу. Вважаючи, що у зв`язку із завершенням вказаних виконавчих проваджень накладені у цих провадженнях арешти його нерухомого майна на даний час втратили свою актуальність та підлягають до скасування, заявник звернувся із заявами 17.11.2025 та 12.11.2025 до органів ДВС про скасування арештів. 
Скаржник ОСОБА_1 зазначав, що судове рішення, на виконання якого накладався арешт на його майно, не перебуває на примусовому виконанні понад 10 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив та не був поновлений, майнових претензій стягувач до нього не пред`являє, подальше накладення арешту на його майно є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує його права, позбавляючи можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном, вважав, що є всі підстави для задоволення його скарги та зняття арешту за рішенням суду.
Просив визнати незаконною бездіяльність Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не зняття арештів з його нерухомого майна накладених в межах виконавчих провадженнях: № 28234451 від 22.08.2011 та № 29028608 від 07.09.2012;
- зобов`язати Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт (припинити дію обтяжень) його нерухомого майна накладений у виконавчому провадженні: № 28234451 від 22.08.2011;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт (припинити дію обтяжень) його нерухомого майна, що накладений у виконавчому провадженні: № 29028608 від 07.09.2012.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 19 лютого 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання скасувати арешти нерухомого майна – відмовлено.
Повний текст ухвали суду складено 23 лютого 2026 року.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та такою, що винесена внаслідок формального розгляду обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносин щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувану з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення чи з підстав, коли майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справи, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку.
Вважає, що збереження арешту, накладеного державним виконавцем для виконання судового рішення, протягом понад 12 років після повернення виконавчого листа, за відсутності відкритого виконавчого провадження та можливості подальшого примусового виконання, є необґрунтованим втручанням у його право на мирне володіння майном та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як на правову підставу для задоволення скарги посилався на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 41 Конституції України, статтю 321 Цивільного кодексу України та частину 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», натомість суд першої інстанції обмежився аналізом діючого законодавства станом на дату прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувану від 25.12.2013 та безпідставно відмовив у задоволенні скарги.
Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки існуванню законних підстав для зняття арешту з майна скаржника на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судове рішення, на виконання якого накладався арешт на таке майно, не перебуває на примусовому виконанні понад 12 років, строк пред`явлення виконавчого листа до стягнення сплив, а майнових претензій стягувач до скаржника не пред`являв.
Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не врахував, що безспірним є факт пропуску стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, оскільки на підставі п. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» стягував мав можливість протягом року повторно пред`явити виконавчий лист до виконання, а такий строк минув 25.12.2014. 
Відповідно до вимог статті 432 ЦК України пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Натомість вважає, що наявність у стягувача законодавчої можливості для звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного троку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не може бути єдиною підставою для збереження арешту майна боржника.
Просить скасувати ухвалу суду та прийняти постанову про задоволення скарги в повному обсязі.
Правом на подачу відзиву заінтересовані особи не скористались.
Заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Калуський відділ ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
У судовому засіданні апеляційного суду Сидорів М. М. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що права боржника державними виконавцями, у зазначених виконавчих провадженнях не порушені, оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, що не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду по цивільній справі № 2-296/11 від 28.09.2011 стягнуто в солідарному порядку з приватного підприємства «ТОММетал», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованості по кредитному договору станом на 11.11.2010 в розмірі 4 027 632,34 грн, в тому числі сальдо тіла кредиту 2 750 000 грн, нараховані відсотки за користування кредитом 83 653,47 грн, прострочені відсотки за користування кредитом 1 126 505,3 грн, нарахована винагорода за кредитне обслуговування 46 089,55 грн, пеня 21 343,97 грн, а також 1700 грн держмита та 120 грн витрат пов`язаних з розглядом судової справи.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 22.12.2025 постановою про відкриття виконавчого провадження № 28234451 від 22.08.2011 районним відділом ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на все належне йому нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження: 11528208); також згідно постанови від 07.09.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 29028608 Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, накладено арешт на все належне йому нерухоме майно в межах суми 4 029 452,34 грн.
За клопотанням заявника ОСОБА_1 ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13.01.2026 витребувано з Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України копії постанов про відкриття виконавчого провадження № 28234451 від 22.08.2011 та копію постанови про завершення вказаного виконавчого провадження. З відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 29028608 від 07.09.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та копію постанови про повернення виконавчого документа від 25.12.2013 року.
Згідно відповіді начальника Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі від 16.01.2026 № 5215 надати копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 28234451 від 22.08.2011 та копію постанови про завершення вказаного виконавчого провадження неможливо, оскільки матеріали даного виконавчого провадження знищено.
На виконання ухвали суду від 13.01.2026 відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надано відповідь згідно якої в рамках виконання виконавчого провадження № 29028608 державним виконавцем 07.09.2012 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника в межах суми стягнення 4 029 452, 34 грн.
25.12.2013 державним виконавцем на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вжитими заходами щодо примусового виконання виконавчого документа щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 встановлено що відомості про право власності на нерухоме майно у державному реєстрі відсутні, за боржником не виявлено відкритих рахунків, за боржником зареєстрований транспортний засіб, який перебуває у розшуку понад рік, права власності на землю не зареєстровано, також техніки не зареєстровано.
Матеріали виконавчого провадження знищено (відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями ) а відтак надати копії вищезазначених постанов не представляється можливим.
Листом Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області №13408 від 19.12.2025 повідомлено скаржника ОСОБА_1 що підстав для зняття арешту з його нерухомого майна не має, рекомендовано звертатися до суду.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від № 28234451 від 22.08.2011, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який втратив чинність 05.10.2016 року.
Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Відповідно до частини 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).
У частині 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Законодавець передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.
Отже, судом встановлено, що судове рішення, на підставі якого Калуський міськрайонний суд видав виконавчий лист про стягнення приватного підприємства «ТОММетал», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованості по кредитному договору станом на 11.11.2010 в розмірі 4 027 632,34 грн, має законну силу та боржником не виконано, доказів зворотного не надано ні до суду першої інстанції, ні апеляційному суду; виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 було повернуто стягувачу, що не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що збереження арешту, накладеного державним виконавцем для виконання судового рішення, протягом понад 12 років після повернення виконавчого листа, є необґрунтованим втручанням у його право на мирне володіння майном та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не заслуговують на увагу.
Колегія суддів зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основна вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Матеріали справи не містять доказів того, рішення Калуського міськрайонного суду в справі № 2-296/11 від 28.09.2011 про стягнення в солідарному порядку з приватного підприємства «ТОММетал», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості по кредитному договору в розмірі 4 027 632,34 грн виконано.
Виконавчий документ про стягнення вказаної заборгованості з ОСОБА_1 повернуто стягувачу АТ «ПриватБанк», матеріали справи не містять доказів того, що стягувачу відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання. Окрім того, заявник у своїй заяві не зазначає, в чому саме полягає втручання у його право на мирне володіння та яким саме майном.
Відтак за встановленими у цій справі обставинами відсутні підстави для висновку про те, що накладення арешту на нерухоме майно заявника в межах виконавчих проваджень свідчить про надмірне втручання у його право на мирне володіння майном.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що дії державного виконавця вчинені відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця, а права чи свободи заявника жодним чином не порушувались, а отже доводи скарги є безпідставними та не відповідають зібраним у справі доказам.
З огляду на зазначене, підстави для скасування ухвали суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Калуського міськрайонного суду від 19 лютого 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        Є. Є. Мальцева
О. О. Томин