Дата документу 17.03.2026 Справа № 332/3440/25

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №332/3440/25   Головуючий у 1-й інстанції: Сапунцов В.Д. 
 
Провадження № 22-ц/807/724/26   Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 березня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Комунальне підприємство «Водоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення.

В обґрунтування позову зазначено, що Комунальне підприємство «Водоканал» у відповідності до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307 є ліцензіатом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Надає воду і здійснює прийняття стоків в комунальну каналізацію споживачам м. Запоріжжя

Відповідачі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та користуються послугами Комунального підприємства «Водоканал» (далі по тексту – КП «Водоканал»). 01 квітня 2022 року між сторонами укладений публічний договір. Оплату за надані послуги відповідачі в повному обсязі не здійснювали, у зв`язку з чим за період з 01.09.2004 по 31.05.2025 утворилась заборгованість в сумі 50 659,85 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, КП «Водоканал» просило суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення у розмірі 50 659,85грн, а також судові витрати у розмірі 3028 грн. 

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» суму заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01.03.2017 року по 31.05.2025 в розмірі 48 915,34 грн. 
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» понесені судові витрати в розмірі 2923,84 грн, а саме по 1461,92 грн з кожного. 
В іншій частині позовних вимог відмовити. 

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Заводського  районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що між сторонами відсутні укладені договори на постачання води та водовідведення, відсутні докази надання таких послуг позивачем; відмова у задоволенні клопотання відповідача у проведенні економічної експертизи щодо наданих нарахувань до суду позивачем щодо спожитої відповідачем питної води, які останній вважає не відповідають дійсності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу КП «Водоканал» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328, 00 грн (3 328, 00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 50 659,85 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 свої зобов`язання з оплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надавались КП «Водоканал» за адресою:АДРЕСА_1 , належним чином не виконували, внаслідок чого в них виникла заборгованість перед позивачем. Разом із тим, враховуючи те, що ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції зроблено заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції частково задовольнив позов та стягнув утворену заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у межах строку позовної давності застосовуючи спеціальний Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину, а надані до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану (з урахування м Закону України від 14 травня 2025 року №4434-ІХ до 04 вересня 2025 року. Таким чином, стягненню з відповідачів в солідарному порядку підлягає заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення за період з 01 березня 2017 року по 31 травня 2025 року у розмірі 48 915,34 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є побутовими споживачами послуг, які надає Комунальне підприємство «Водоканал», що підтверджується відповідями з Департаменту адміністративних послуг від 09 липня 2025 року за вих. №06.4-06/02/17168, №06.4-06/02/17167 (а.с.13-14).

На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.3-5,6).

З детального розрахунку заборгованості за період з 01 вересня 2004 року по 31 травня 2025 року вбачається, що за вказаний період заборгованість склала 50 659,85 грн, (а.с.2-5), про що зазначено також в довідці щодо заборгованості за надані послуги (а.с.6).

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне підприємство «Водоканал» ЗМР, ЄДРПОУ 03327121, місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая буд.61, здійснює такі види діяльності, зокрема: 36.00 Забір, очищення та постачання води (основний); 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 37.00 Каналізація, відведення й очищення стічних вод (а.с. 6).

Згідно зі статутними документами, основним видом діяльності КП «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя та області питної води та водовідведення, тому позивач в силу закону є виконавцем комунальних послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення.

Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню.

Комунальне підприємство «Водоканал» протягом періоду з 01 червня 2017 року по 30 квітня 2025 року надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості. 

З детального розрахунку заборгованості за 01 вересня 2004 року по 30 травня 2025 року вбачається, що за вказаний період заборгованість склала 50 659,85 грн (а.с.3-5), про що зазначено також в довідці щодо заборгованості за надані послуги (а.с.6).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01.05.2019 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-V111 - комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Учасники правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг (частина перша статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги).

При цьому, згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V, ч. 2 ст. 7 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-V111 споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені договором або законом.

Стаття 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» також встановлює обов`язок споживачів питної води своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Відповідно до ст. 23, 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, послуга з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Водночас, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951 цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Тож, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Згідно з п. 2.2 нової редакції статуту комунального підприємства "Водоканал", затвердженого 26 вересня 2019 року розпорядженням Запорізького міського голови, предметом діяльності підприємства є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям міста й області питної води відповідно до існуючого Державного стандарту та з переданими на експлуатацію Підприємству параметрами мереж і споруджень (а.с.7).

Договір між сторонами про надання послуг не укладався, КП "Водоканал" надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року №690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання вищезазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевої самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КН «Водоканал» http://www.vodokanal.zp.ua буя. розміщено текст публічного договору приєднання.

Отже, з 01.04.2022 року за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг КП «Водоканал» за вказаною адресою.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачами таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Але, посилаючись в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем факту користування відповідачами послугами з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , скаржник не надав до суду належних, достатніх та достовірних доказів, який би спростував таку обставину, не надав доказів фактичного проживання та користування такими послугами за іншою адресою.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою та користувалися послугами, які надаються позивачем.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення договору.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"2189-V111, якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тобто, споживач послуги має право встановити індивідуальний засіб обліку.

У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України N 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

За рішенням Запорізької міської ради N 546 від 28 жовтня 99 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП "Водоканал".

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Вимогами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно, частиною третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (частина 1 статті 9 відповідного закону).

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за №40802406 відкритий на ОСОБА_1 (а.с.3,6).
У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 (з 31.10.1973 року по теперішній час), ОСОБА_2 (з 01.11.1973 року по теперішній час), що підтверджується наданою інформацією Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 09 липня 2025 року за вих. №06.4-06/02/17168, №06.4-06/02/17167 (а.с.13,14), отже вони є споживачами житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Оскільки відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є споживачами послуг з водопостачання і водовідведення, за адресою: АДРЕСА_1 , надання яких забезпечує КП «Водоканал» у встановленому чинним законодавством порядку від послуг не відмовлялися, жодного разу не зверталися до КП «Водоканал» з письмовою заявою про зменшення розміру плати, у зв`язку з неналежною якістю надання цих послуг, свого обов`язку щодо щомісячної оплати наданих позивачем послуг не виконували, то в них виник обов`язок сплатити ці послуги.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, за період з 01.09.2004 по 31.05.2025 позивач надав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення на суму 55 364,21грн, сплачено усього за період з 01.09.2004 по 31.05.2025 рік - 5418,27 грн, та заборгованість склала 50 659,85 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 і на 3 особи (а.с.3-5).

Згідно Довідки по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованість до стягнення за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.09.2004 по 31.05.2025 складає: холодне водопостачання 30 206,51грн, холодне водовідведення 17 463,02грн, гаряче водовідведення 1805,30 грн, абонентське обслуговування водопостачання 592,51 грн, абонентське обслуговування водовідведення 592,51 грн, а всього 50 659,85 грн (а.с.6).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що нарахування за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який значиться за адресою: АДРЕСА_1 здійснювались наступним чином.

За вищевказаною адресою встановлений прилад обліку холодної води КВ 1,5 N 0736662, (дата повірки: 02.2007) який було прийнято на абонентський облік КП "Водоканал" 03.05.2007.

З 03.05.2007 по 30.09.2019 нарахування за послуги здійснювались за фактичними витратами на підставі показань приладу обліку холодної води які надавались Споживачем.

У період з 01.10.2019 по 04.03.2021, у зв`язку з відсутністю показань приладу обліку холодної води, нарахування здійснено на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", а саме за середньодобовими показниками споживання споживачем відповідної комунальної послуги за попередні 12 місяців.

З 05.03.2021 по теперішній час нарахування за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення здійснюються відповідно до питомих норм споживання питної води із розрахунку на три особи та крім того з 01.04.2022 нараховується плата за абонентське обслуговування.

Сам факт користування послугами з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. за адресою: АДРЕСА_1 не заперечувався відповідачем ОСОБА_1 в ході розгляду справи та будь-якого іншого розрахунку суми заборгованості, в тому числі контрозрахунку стороною відповідачів в ході розгляду справи не надано.

Також відповідачем не заперечується обставина ненадання приладу обліку холодної води на повірку згідно до листа позивача вих. N 89434к/84 від 02.02.2021 про необхідність проведення повірки приладу обліку, встановленого в квартирі в строк до 04.03.2021 (а.с.68).

В ході розгляду справи стороною відповідачів не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що споживачі послуги за адресою: АДРЕСА_1 заявляли б про свою відмову від отримання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та здійснювали заходи направлені на припинення отримання таких послуг.

Статтею 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», визначені поняття зокрема: вузол розподільного обліку – вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів (п.5 ч1 ст. 1). Згідно абз. 5 п.4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором. Так, останню повірку приладам обліку, встановлених за адресою Споживача було здійснено 06.04.2012, про що складено Акт технічного обстеження від 06.04.2012, в якому було зазначено наступний термін проведення повірки. Акт підписаний представником КП «Водоканал» та споживачем без зауважень. В період з 05.03.2021 по теперішній, звернень щодо прийняття на абонентський облік КП «Водоканал» повіреного, технічно-справного приладу обліку холодної води на адресу підприємства не надходила. У зв`язку з тим, що повірку приладу обліку холодної води не було виконано Споживачем, прилад обліку холодної води знято з абонентського обліку КП «Водоканал» з 05.03.2021. З 05.03.2021 по теперішній час прилади обліку холодної води на абонентському обліку КП «Водоканал» не значаться.

Заперечуючи проти вимог, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування наданого КП «Водоканал» розрахунку, а також на підтвердження виконання ними своїх зобов`язань по оплаті послуг.

Отже за наведених умов, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по оплаті з водопостачання та водовідведення.

Що стосується застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених позовних вимог, то слід зазначити наступне. 
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша, п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення виникає у споживача кожного місяця позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо..
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон №540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон №2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що 04.09.2025 в набув чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 №4434-IX, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
Тож строк, визначений, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжувався на строк дії воєнного стану з 24 лютого і до 03 вересня 2025 року.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с.24,88).

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції враховуючи спеціальне законодавство яким продовжуються до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану (з урахуванням Закону України від 14 травня 2025 року №4434-ІХ до 04 вересня 2025 року. Таким чином, у період з 02 квітня 2020 року по 04 вересня 2025 року строки позовної давності були зупинені, і звернення позивача з даним позовом 07.07.2025 року, дійшов вірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості до березня 2017 року виходять за межі строку позовної давності, а тому в цій частині підлягають залишенню без задоволення, визначивши при цьому суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів з 01.03.2017 року по 31.05.2025 року, що складає 48 915,34 грн (50 659,85-1744,51=48 915,34 грн).

Таким чином, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено наявність правових підстав для солідарного стягнення утвореної заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за період з 01.03.2017 року по 31.05.2025 року у розмірі 48 915,34 грн

Доводи апеляційної скарги про неналежну якість наданої КП «Водоканал» питної води не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Доказів про неякісні послуги стороною відповідача до матеріалів справи не надано. Таким чином, доводи відповідачів про неякісні послуги КП «Водоканал» не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у КП «Водоканал» діючої ліцензії на право провадження КП «Водоканал» господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення не заслуговують на увагу. Так, КП «Водоканал», у відповідності до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307 є ліцензіатом Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. КП «Водоканал» було отримано у встановленому законодавством порядку ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення АГ № 500067 строком дії з 08.07.2012 по 05.07.2017. В подальшому, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 21.04.2017року винесена постанова № 522 «Про переоформлення ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення, виданої КП «Водоканал», згідно якої строк дії ліцензії серії АГ № 500067, яка була видана на 5 років - переоформлений на безстроковий. Відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», НКРЕКП має право на зупинення дії ліцензії або анулювання ліцензії. На теперішній час, рішення про зупинення дії або анулювання, виданої КП «Водоканал» безстрокової ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення, НКРЕКП не приймалось. Рішення про зміну строку дії вказаної ліцензії, станом на сьогодні НКРЕКП також не приймалось. На підставі зазначеного, КП «Водоканал» провадить свою господарську діяльність у сфері надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на підставі ліцензії, виданої у встановленому законодавством порядку. Ліцензія серія АГ № 500067, яка видана КП «Водоканал» та переоформлена на безстрокову є чинною та діючою. Позивачем надано у додатках роздруківку Постанови НКРЕКП від 21.04.2017 № 522 та копію ліцензії серія АГ № 500067 (а.с.44,45).

Щодо доводів апелянта, що судом не було вирішено клопотання відповідача про проведення економічної експертизи розрахунку заборгованості позивача не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з протоколу судового засідання від 14.01.2026 року, в судовому засідання судом протокольною ухвалою було відмовлено відповідачу у задоволенні його клопотання про призначення експертизи (а.с.98-102). 

Щодо твердження апелянта про недослідження судом першої інстанції наданих сторонами доказів, є безпідставними та суперечать матеріалам справи. При розгляді справи судом першої інстанції були дослідженні всі наявні письмові докази, які містилися в матеріалах справи, що підтверджується звукозаписом судового засідання та надана відповідна оцінка доказам, що відображено в рішенні суду. 

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення частини 2 статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на зазначене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, згідно зі ст. ст. 76-76, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпунктів «б» "в" пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року– залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 17 березня 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кухар С.В.