ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 лютого 2026 року	справа № 380/5985/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
встановив:
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить суд:
стягнути безпідставно набуті грошові кошти з військовослужбовця солдата ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 , як шкоду завдану державі в сумі 84 165,49 грн (вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят п`ять грн 49 копійок). 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що будучи відсутнім у період з 01.05.2024 по 31.08.2024 без поважних причин на військовій службі, Відповідач продовжував отримувати від військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення на свій банківський рахунок. Кошти, отримані Відповідачем за вказаний період, вважаються матеріальними збитками, завданими державі, сума яких складає 84 165,49 грн., що підтверджується матеріалами Акту службового розслідування та довідкою про вартісну оцінку завданих збитків.
Ухвалою суду від 15.04.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали. 
Надіслана на адресу реєстрації відповідача (згідно відомостей ЄДДР) рекомендованим листом з повідомленням про вручення копія ухвали про відкриття провадження у справі повернулася до суду без вручення з незалежних від суду причин, що підтверджується довідкою Ф. № 20 АТ “Укрпошта” від 02.05.2025.
Відзив на позовну заяву відповідач не подав.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдат ОСОБА_1 від 10.12.2022 №267 переведений на посаду розвідника-номер обслуги 1-ої групи спеціального призначення 1-ої роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.06.2024 №87 солдат запасу ОСОБА_1 призначений на посаду розвідника радіотелефоніста 4 групи спеціального призначення 1 роти спеціального призначення батальйону, ВОС — 106641А, шпк - “солдат”. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.04.2024 №109 солдата ОСОБА_1 , розвідника-номера обслуги першої групи спеціального призначення першої роти спеціального призначення, направлено до міста Борислав Львівської області у частину щорічної відпустки терміном на 15 діб з урахуванням двох діб на дорогу до місця проведення відпустки і назад з 18.04.2024 до 05.05.2024.
13.09.2024 командир 1 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_2 рапортом від 14.09.2024 вх.№ 8685 повідомив про факт виявлення самовільного залишення частини розвідником номером обслуги 1-ої групи спеціального призначення 1-ої роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , а саме неприбуття військовослужбовця у розташування військової частини НОМЕР_1 після лікування.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 15.09.2024 №362 “Про призначення службового розслідування” за фактом самлвільного залишення ОСОБА_1 частини, було проведено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли самлвільному залишенню частини розвідником-номером обслуги 1-ої групи спеціального призначення 1-ої роьт спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , а також встановлення ступеня вини. 
Під час службового розслідування встановлено наступне. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.04.2024 №109 солдата ОСОБА_1 , розвідника-номера обслуги першої групи спеціального призначення першої роти спеціального призначення, направлено до міста Борислав Львівської області у частину щорічної відпустки терміном на 15 діб з урахуванням двох діб на дорогу до місця проведення відпустки і назад з 18.04.2024 до 05.05.2024.
Службовим листом від 02.05.2024 вих.№4928 тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідності до Порядку №901 надіслав до військової частини НОМЕР_1 електронною поштою засобами СЕДО (вх.№4028 від 03.05.2024) копію рапорту та направлення солдата ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 (від 02.05.2024 за №4927) з відміткою зробленою вручну начальника військової частини НОМЕР_2 про те, що останній може лікуватись в урологічному відділенні Трускавецької міської лікарні. В подальшому на військову частину НОМЕР_1 даних про місцезнаходження солдата ОСОБА_1 не надходило.
З метою уточнення статусу та місцезнаходження солдата ОСОБА_1 , військовою частиною НОМЕР_1 17.09.2024 засобами СЕДО надіслано запит до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (вих.1712/3636). У відповідь на який, листом від 19.09.2024 (вх.№8862) надійшла відповідь від військової частини НОМЕР_2 про те, що військовослужбовець на стаціонарному лікуванні у військовій частині не перебував, 15.05.2024 відвідав поліклінічне відділення частини, проте госпіталізований не був.
Згідно відібраних пояснень командира 1 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 стало відомо, що солдат ОСОБА_1 02.05.2024 згідно направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 був направлений на стаціонарне лікування в урологічне відділення Трускавецької міської лікарні. В телефонній розмові запевнив, що госпіталізувався та надав необхідні підтверджуючі документи в медичну службу батальйону. Протягом всього часу виходив на зв`язок та повідомляв про триваюче лікування. З 01.08.2024 солдат ОСОБА_1 перестав виходити на зв`язок, не повідомляв своє місце знаходження, на всі запитання відповідала сестра солдата ОСОБА_1 , контакт якої дізнались через сторонніх осіб, яка підтверджувала лікування брата. 13.09.2024 медична служба батальйону повідомила, що солдат ОСОБА_1 не надав відповідних документів щодо перебування на лікуванні. На телефонні дзвінки та SMS він не відповідає. Вогнепальну зброю при собі не мав. 
Згідно пояснень головного сержанта 1 групи 1 роти спеціального призначення 1 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_3 , відомо що солдат ОСОБА_1 , 02.05.2024 року був направлений на стаціонарне лікування в урологічне відділення Трускавецької міської лікарні. З свідчень сержанта ОСОБА_3 відомо що протягом всього часу солдат ОСОБА_1 виходив на зв`язок та повідомляв про потребу в грошах внаслідок складного та триваючого лікування. Так, останній запозичив гроші у військовослужбовців 1 взводу 1 роти спеціального призначення. З 01.08.2024 солдат ОСОБА_1 перестав виходити на зв`язок, не повідомляв своє місце знаходження. Згодом, 13.09.2024, командир роти повідомив, що солдат ОСОБА_1 не надав відповідних документів щодо перебування на лікуванні в медичну службу батальйону та не повернувся на службу в батальйон. 
Згідно пояснень начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_4 відомо що 10.11.2023 солдат ОСОБА_1 був скерований командиром частини до НВМКЦ “ГВКГ” на огляд ВЛК з діагнозом: наслідки ВТ (17.09.2023), АБТ, ЗЧМТ, СГМ, з метою визначення придатності, був визнаний придатним для проходження військової служби. Солдат ОСОБА_1 перебуваючи у щорічній відпустці звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 за направленням на лікування. Про що службовим листом від 02.05.2024 тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідності до Порядку №901 надіслав до військової частини НОМЕР_1 електронною поштою засобами СЕДО копію рапорту та направлення солдата ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 з відміткою зробленою вручну начальника військової частини НОМЕР_2 про те, що останній може лікуватись в урологічному відділенні Трускавецької міської лікарні. 
В подальшому на військову частину НОМЕР_1 даних про місцезнаходження солдата ОСОБА_1 не надходило. Таким чином станом на момент проведення службового розслідування за фактом несвоєчасного повернення до військової частини з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 , встановлено, що останній відсутній на військовій службі без поважних причин. Місцезнаходження останнього невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Документи, які б підтвердили б правомірність відсутності останнього на військовій службі до військової частини НОМЕР_1 не надходили. Пошукові заходи вчинені військовою частиною НОМЕР_1 відносно солдата ОСОБА_1 результатів не дали.
Згідно із законодавством, з дня самовільного залишення відповідачем військової частини, ОСОБА_1 втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця. 
При цьому з картки особового рахунку за 2024 рік наданої фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_1 за час його відсутності на військовій службі та перебуванні на лікуванні відбувалась виплата грошового забезпечення за період з 01.05.2024 по 31.08.2024 на суму 84 165,49 грн.
15.10.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №190, яким : 
в порушення вимог ст.ст.11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України розвідника номера обслуги 1-ої групи спеціального призначення 1-ої роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення у вигляді “сувора догана” з внесенням в особову справу (п.2 наказу); 
помічнику командира з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово економічної служби військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 15 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, не виплачувати солдату ОСОБА_1 премію та додаткову грошову винагороду за вересень 2024 року у повному обсязі (п.3 наказу); 
у зв`язку з наявними ознаками кримінального правопорушення та у відповідності до п.6 частини VI Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 (зі змінами), направити належним чином завірені копії матеріалів службового розслідування до військової служби правопорядку та державного бюро розслідувань для встановлення ступеня вини та надання правової оцінки діянням розвідника номера обслуги 1-ої групи спеціального призначення 1-ої роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 (п.4 наказу).
Крім того у зв`язку із встановленням у службовому розслідуванні факту завдання матеріальної шкоди державі у розмірі 84 165,49 грн через неправомірні виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_5 , який не розпочав лікування та не повернувся до військової частини НОМЕР_1 з лікувального закладу, було призначене службове розслідування – наказом командира військової частини НОМЕР_1 (із адміністративно-господарської діяльності) від 30.09.2024 №370 у відповідності до Розділу ІІІ Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” щодо встановлення причин, які призвели до завдання матеріальної шкоди державі внаслідок несвоєчасного виявлення солдата ОСОБА_1 , який не прибув у розташування військової частини НОМЕР_1 після лікування з 01.05.2024, а також виявлення винних посадових осіб, дії або бездіяльність яких завдали збитків державі та притягнення їх до матеріальної відповідальності. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2024 №283 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 03.10.2024 №115-РС (вх. № 9271 від 05.10.2024), відповідно до пп.14 п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, солдата ОСОБА_1 , розвідника-номера обслуги 1 групи спеціального призначення 1 роти спеціального призначення, з 03.10.2024 звільнено із займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 .
У зв`язку із виявленням ознак кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальної правопорушення) передбаченого Розділом XIX Кримінального кодексу України, кваліфікація якого передбачена ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, до Державного бюро розслідувань в м.Мелітополі супровідним листом від 23.10.2024 вих.№1712/4226 надіслано копії матеріалів службового розслідування для оцінки матеріалів та прийняття правового рішення для внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
24.02.2025 на адресу військової частини НОМЕР_1 від ТУ ДБР, розташованого у м.Мелітополі надійшло повідомлення про початок досудового розслідування відповідно до ч.6 ст.214 КПК України у кримінальному провадженні №6202508020000069 внесеному у Єдиному реєстрі досудових розслідувань 12.01.2025 за ч.5 ст.407 КК України.
Згідно довідки від 23.10.2024 за №1712/4226 сума збитку завданого державі ОСОБА_1 складає 84 165,49 грн.
При прийнятті рішення суд виходив з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
За нормами частини 4 статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі — Статут).
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Відповідно до статті 5 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обо`вязки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).
Відповідно до норм статей 26-24 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Правове врегулювання дисциплінарної відповідальності військовослужбовців здійснюється на підставі Закону України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” від 24.03.1999 № 551-XIV, яким затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі – Дисциплінарний статут). Дисциплінарний статут визначає, що усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
За нормами статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.
Зважаючи на наведені норми Дисциплінарного статуту суд зауважує, що дисциплінарне стягнення застосовується у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.
Відповідно до положень статей 83-86 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260, що зареєстрований Міністерством юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Відповідно до пункту 15 розділу І “Загальні положення” Порядку № 260, грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Отже, з дня самовільного залишення відповідачем військової частини, останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” від 03.10.2019 № 160-IX (далі Закон № 160-IX), пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
За змістом частин першої - третьої статті 3 Закону №160-IX, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону №160-IX, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Тож законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.04.2024 №109 солдата ОСОБА_1 , розвідника-номера обслуги першої групи спеціального призначення першої роти спеціального призначення, направлено до міста Борислав Львівської області у частину щорічної відпустки терміном на 15 діб з урахуванням двох діб на дорогу до місця проведення відпустки і назад з 18.04.2024 до 05.05.2024.
Солдат ОСОБА_1 не з`явився вчасно без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 .
Будучи відсутнім у період з 01.05.2024 по 31.08.2024 без поважних причин на військовій службі, солдат ОСОБА_1 продовжував отримувати від військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення на свій банківський рахунок.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2024 №370, було призначене службове розслідування за фактом встанволення причин, які призвели до завдання матеріальної шкоди державі внаслідок несвоєчасного виявлення солдата ОСОБА_1 , який не прибув до військової частини НОМЕР_1 після лікування з 01.05.2024, а таож виявлення винних посадових осіб, дії або бездіяльність яких завдали збитків державі та притягнення до відповідальності.
За результатами цього службового розслідування у військовій частині НОМЕР_1 був складений Акт службового розслідування від 30.10.2024.
Згідно Акту службового розслідування, нанесення державі матеріальних збитків у розмірі 84 165,49 грн знаходится у прямому зв`язку з діями солдата ОСОБА_1 .
Після складання Акту службового розслідування був виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2024 №204 “Про завершення службового розслідування”.
Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2025 №204 “Про завершення службового розслідування” солдата ОСОБА_1 визнано недобросовісним набувачем фінансового забезпечення у розмірі 84 165,49 грн.
У зв`язку з вищезазначеним суд визнає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що нарахування у цей період грошового забезпечення відбулося внаслідок недобросовісної поведінки з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх стягнення.
При розгляді цієї справи суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
На момент розгляду справи судом, позивачем доведено правомірність заявлених вимог, тому зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 84 165,49 грн. під час фактичного невиконання обов`язків військової служби є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню. 
Згідно з вимогами частини другої статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки судом під час розгляду даної справи свідки не залучались, судова експертиза не проводилася, підстави для відшкодування судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

ухвалив : 
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_1 ( ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) завдані державі матеріальні збитки у розмірі 84 165,49 грн. (вісімдесят чотири тисячі сто шістдесять п`ять гривень 49 коп.).
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна