Справа № 569/1510/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Кучиної Н.Г.,
секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, третя особа: Відділ ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Крижова С.В. звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, третя особа: Відділ ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення безпідставно набутих коштів. Просить стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті та утримувані кошти у загальній сумі 44 656 гривень 63 копійки, що складаються з примусово стягнутого штрафу та виконавчого збору. Судові витрати покласти на відповідача, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1331,2 грн.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до постанови Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/16939/25 ОСОБА_1 15 серпня 2025 року притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказана постанова Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/16939/25 набрала законної сили 10 грудня 2025 року після її апеляційного оскарження.
28 вересня 2025 року працівниками УПП в Рівненській області стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, як за повторне протягом року вчинення правопорушення.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2025 року в справі № 569/22287/25, яка набрала законної сили 30 грудня 2025 року, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 кваліфікуючої ознаки повторності та перекваліфікував дії з частини другої на частину першу статті 130 КУпАП.
Водночас, за тією ж подією 28 вересня 2025 року працівниками патрульної поліції відносно ОСОБА_1 була винесена постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 20 400 гривень. У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 штрафу у добровільний строк органом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 79479612 від 03.11.2025, у межах якого з ОСОБА_1 було примусово стягнуто штраф у подвійному розмірі - 40 800 гривень, а також виконавчий збір у сумі 3856 гривні 63 копійки. Зазначені кошти ОСОБА_1 сплачені, що підтверджується платіжними документами.
У мотивувальній частині постанови Рівненського міського суду № 569/22287/25 від 19 грудня 2025 судом встановлено, що станом на 28 вересня 2025 року (дата винесення постанови за ч.4 ст.126 КУпАП) постанова Рівненського міського суду від 15 серпня 2025 року за частиною першою статті 130 КУпАП не набула законної сили та не була належним чином вручена ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він не міг вважатися особою, позбавленою права керування транспортними засобами. Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено юридичний факт відсутності правових підстав для застосування до ОСОБА_1 частини четвертої статті 126 КУпАП.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу. Таким чином, встановлений Рівненським міським судом у постанові від 19.12.2025 (справа №569/22287/25) юридичний факт – відсутність у позивача на момент 28.09.2025 статусу особи, яку було позбавлено права керування транспортними засобами, – має преюдиційний (обов`язковий) характер для даного суду. Цей факт остаточно усуває кваліфікацію дій позивача за частиною 4 статті 126 КУпАП, оскільки саме наявність неузгодженого рішення про позбавлення права є обов`язковою ознакою складу цього правопорушення.
Після набрання законної сили постановою суду від 19 грудня 2025 року правова підстава, на якій ґрунтувалося стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 40 800 гривень та виконавчого збору у сумі 3856 гривні 63 копійки, відпала.
Окремо, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що у даному спорі відсутня необхідність попереднього оскарження постанови органу Національної поліції про накладення адміністративного стягнення за ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки предметом цього позову не є перевірка законності чи обґрунтованості дій суб`єкта владних повноважень на момент ухвалення відповідної постанови.
Як убачається з матеріалів справи, на момент винесення постанови органом поліції формальні підстави для її прийняття існували, а, отже, сама по собі постанова не є предметом цього спору. Водночас у подальшому судовим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2025 року, яке набрало законної сили 30 грудня 2025 року, було встановлено юридичний факт відсутності повторності в діях позивача, що призвело до перекваліфікації інкримінованих дій на менш тяжку норму закону.
Таким чином, правова підстава, на якій було здійснено стягнення грошових коштів у примусовому порядку, відпала не внаслідок скасування постанови органу поліції, а внаслідок ухвалення судового рішення, яке остаточно змінило правову оцінку відповідних обставин. Саме з цього моменту спірні кошти набули статусу таких, що утримуються у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави.
Отже, заявлення позову про стягнення безпідставно утримуваних грошових коштів у даному випадку не є способом оскарження дій суб`єкта владних повноважень, а спрямоване виключно на відновлення порушеного майнового права позивача. Вимога про попереднє оскарження постанови органу поліції суперечила б природі кондикційного зобов`язання та фактично звужувала б обсяг судового захисту, гарантованого статтями 16 та 1212 Цивільного кодексу України.
Таким чином, держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області безпідставно набула та утримує за рахунок позивача грошові кошти у загальному розмірі 44 656 гривні 63 копійки, які підлягають поверненню. Просить позов задоволити.
Ухвалою від 26 січня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті.
Витребувано у відділі ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України матеріали виконавчого провадження № 79479612 від 03.11.2025, у межах якого було здійснено примусове стягнення штрафу та виконавчого збору з позивача.
У відзиві на позовну заяву від 12 лютого 2026 року представник відповідача Павлюк С. зазначила, що Казначейство є неналежним відповідачем, оскільки не вчиняло дій, які призвели до порушення прав позивача; по-друге, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки повернення коштів має відбуватися в адміністративному порядку згідно з Порядком № 787; по-третє, судові витрати не можуть бути стягнуті з Казначейства. Позовні вимоги не визнають.
У відповіді на відзив від 18.03.2026 представник позивача адвокат Крижов С.В. зазначив, що це не позов про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, як помилково тлумачить Казначейство, посилаючись на численні постанови Верховного Суду у деліктних спорах. Це кондикційний позов, тобто позов про повернення безпідставно набутого майна в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Предметом цього позову є не визнання незаконними дій поліції, а факт утримання державою коштів, правова підстава для якого згодом відпала. Саме тому, посилання Казначейства на практику Верховного Суду у справах про відшкодування шкоди є недоречним, адже ці справи мають іншу правову природу, інший предмет доказування та іншого належного відповідача – орган, діями якого завдано шкоду. У даному ж випадку шкода ніким не завдавалася, а кошти були стягнуті на підставі формально законного на той момент акта, який згодом втратив свою правову основу.
Ключовим у цій справі є преюдиційне значення постанови Рівненського міського суду від 19 грудня 2025 року у справі № 569/22287/25, яка набрала законної сили 30 грудня 2025 року. Цим судовим рішенням встановлено юридичний факт – відсутність у позивача на момент 28 вересня 2025 року статусу особи, позбавленої права керування транспортними засобами. 
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, цей факт є обов`язковим для всіх органів і посадових осіб, включаючи суд, що розглядає дану справу. А саме наявність такого статусу є обов`язковою ознакою складу правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 126 КУпАП. Отже, судовою владою остаточно констатовано, що правової підстави для застосування до позивача цієї норми – не існувало. Постанова поліції від 28.09.2025 базувалася на неіснуючому юридичному факті, а тому з 30.12.2025 відпала будь-яка правова підстава для утримання державою коштів, стягнутих на її виконання.
У додаткових поясненнях від 19.03.2026 представник позивача адвокат Крижов С.В. зазначив, що у даному спорі відсутня необхідність попереднього оскарження постанови органу Національної поліції про накладення адміністративного стягнення за ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки предметом цього позову не є перевірка законності чи обґрунтованості дій суб`єкта владних повноважень на момент ухвалення відповідної постанови.
Як убачається з матеріалів справи, на момент винесення постанови органом поліції формальні підстави для її прийняття існували, а, отже, сама по собі постанова не є предметом цього спору. Водночас у подальшому судовим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2025 року, яке набрало законної сили 30 грудня 2025 року, було встановлено юридичний факт відсутності повторності в діях позивача, що призвело до перекваліфікації інкримінованих дій на менш тяжку норму закону. Таким чином, правова підстава, на якій було здійснено стягнення грошових коштів у примусовому порядку, відпала не внаслідок скасування постанови органу поліції, а внаслідок ухвалення судового рішення, яке остаточно змінило правову оцінку відповідних обставин. Саме з цього моменту спірні кошти набули статусу таких, що утримуються у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави.
Позивач та його представник в судове засідання, призначене на 16.04.2026 року не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. У поданій заяві представник позивача адвокат Крижов С.В. просить розгляд справи здійснювати без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. 
Від представника третьої особи Лугової Л.С. 27.02.2026 надійшла заява, в якій просить розглянути справу № 569/1510/26 без участі представника Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Суд, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/16939/25 від 15 серпня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 10 грудня 2025 року після її апеляційного оскарження.
Згідно постанови Рівненського апеляційного суду у справі № 569/16939/25 від 10 грудня 2025 року постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2025 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Дані обставини сторонами визнаються, а відтак в силу приписів ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
28 вересня 2025 року працівниками УПП в Рівненській області стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, як за повторне протягом року вчинення правопорушення.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2025 року у справі № 569/22287/25, яка набрала законної сили 30 грудня 2025 року, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 кваліфікуючої ознаки повторності та перекваліфікував дії з ч.2 на ч.1 статті 130 КУпАП.
28 вересня 2025 року працівниками патрульної поліції відносно ОСОБА_1 була винесена постанова серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 20 400 гривень. 
03.11.2025 згідно постанови головного державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лугової Л.С. було відкрито виконавче провадження ВП № 79479612 за заявою про примусове виконання постанови серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 40 800 грн.
24.11.2025 згідно постанови головного державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лугової Л.С. було закінчено виконавче провадження ВП № 79479612 за заявою про примусове виконання постанови серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 40 800 грн. Встановлено фактичне виконання згідно виконавчого документа, борг на користь стягувача, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження утримано в повному обсязі та перераховані згідно розпорядження державного виконавця.
Отже, у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 штрафу у добровільний строк органом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 79479612 від 03.11.2025, в межах якого з ОСОБА_1 було примусово стягнуто штраф у подвійному розмірі - 40 800 гривень, а також виконавчий збір у сумі 3856 гривні 63 копійки. Зазначені кошти позивачем сплачені, що підтверджується платіжними документами, а саме: квитанцією № 251104PRBNKI0000001853 на суму 4 463,54 грн, яка включає: 3 856,63 грн - виконавчий збір (у повному обсязі); 606,91 грн - частина сплати штрафу; квитанцією № 251119PRBNKI0000007446 на суму 29 000,00 грн - сплата штрафу; квитанцією № 9397-7593-7929-8381 на суму 11 306,15 грн, з яких: 11 193,09 грн - сплата штрафу; 113,06 грн - банківська комісія, яка не є сумою стягнення.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У справі, яка переглядається, 28 вересня 2025 року працівниками патрульної поліції відносно ОСОБА_1 була винесена постанова серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, позбавленої права керування транспортним засобом) із накладенням штрафу в розмірі 20 400 гривень. 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2025 року у справі № 569/22287/25, яка набрала законної сили 30 грудня 2025 року, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 кваліфікуючої ознаки повторності та перекваліфікував дії з ч.2 на ч.1 статті 130 КУпАП.
Проте, постанова серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 була чинною ( та є чинною на даний час), ОСОБА_1 було сплачено штраф добровільно на підставі вказаної постанови.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/5880/21 у постанові від 08 серпня 2023 року дійшла висновку, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема, в разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується в бюджеті без достатньої правової підстави.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав уважати, що позивач сплатив штраф у розмірі, більшому, ніж визначений у зазначеній постанові, тобто надміру. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.
Порядок № 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету коштів. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється.
Із цих мотивів Велика Палата Верховного Суду визнала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого якщо платник не звертався до органу влади із заявою про повернення таких коштів, їх слід повертати лише в позасудовому порядку на підставі Порядку № 787.
Суд зазначає, що вказана постанова за ч.4 ст.126 КУпАП відносно ОСОБА_1 не була скасована і є чинною, відтак положення ст. 1212 ЦК України не підлягають до застосування, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення коштів у розмірі 44 656 гривень 63 копійки.
Також, згідно Постанови Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23) в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплатив кошти, наразі стверджуючи, що між ним та відповідачем відсутнє було зобов`язання (відсутній обов`язок) про стягнення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
Крім того, щодо правової природи кондикційних зобов`язань (ст. 1212 ЦК України) суд зазначає, що згідно Постанови Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
За загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
Таким чином, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 був сплачений штраф у розмірі 44 656 гривень 63 копійки, що складаються з примусово стягнутого штрафу та виконавчого збору за постановою ЕНА № 5826710 від 28.09.2025, складеною поліцейським 2 взводу 4 роти 1 батальйону УПП в Рівненській області сержантом поліції Ящуком А.П. , яка як на момент сплати, так і час звернення до суду з позовом, і під час розгляду справи у суді не скасована, є чинною.
Відтак, перерахування штрафу до державного бюджету у подвійному розмірі було здійснено на відповідній правовій підставі, а саме згідно постанови серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 20 400 грн. за ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Отже, оскільки постанова серії ЕНА № 5826710 від 28.09.2025 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 20 400 грн. за ч. 4 ст. 126 КУпАП є чинною та не скасованою, а відтак стягнення відбулось на відповідній правовій підставі, тому позовні вимоги є недоведеними в судовому засіданні та позов не підлягає до задоволення.
У зв`язку з відмовою у позові, сплачений судовий збір залишається за позивачем відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. 3, 4, 10 - 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, третя особа: Відділ ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення безпідставно набутих коштів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, адреса: 33028, м. Рівне, вул. С. Петлюри, 13, ЄДРПОУ 38012494.
Третя особа - Відділ ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, адреса: 33028, м. Рівне, вул. Замкова, 22А, ЄДРПОУ 35007146.
Повне судове рішення складено 20.04.2026.

Суддя Н. Г. Кучина