ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/3311/25

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, 38-А, код 0290999621) в інтересах держави в особі:
Київської обласної державної адміністрації (01196, місто Київ, площа Лесі Українки, будинок 1, код 00022533)
до Рокитнянської селищної ради (09601, Київська обл., Білоцерківський р-н, селище Рокитне, вул. Незалежності, будинок 2, код 04358997)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:
1. Інститут археології Національної академії наук України (04210, місто Київ, пр. Івасюка Володимира, будинок 12, код 05417163);
2. Міністерство культури України (01601, місто Київ, вул. Франка Івана (Шевченківський р-н), будинок 19, код 43220275)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
3. Селянське (Фермерське) господарство "Т.В.К." (09601, Київська обл., Рокитнянський р-н, селище міського типу Рокитне, вулиця Першотравнева, будинок 6, код 30846410)
про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку,
за участю представників:
прокурор: Холоденко Альона Сергіївна;
від позивача: не з`явилися; від відповідача: не з`явилися,
від третьої особи1 (Інститут археології Національної академії наук України): не з`явилися,
від третьої особи2 (Міністерство культури України): Тимкович Ірина Олександрівна,
від третьої особи3 (Селянське (Фермерське) господарство "Т.В.К."): Василенко Федір Ігорович, ОСОБА_1 ,
ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Рокитнянської селищної ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Інститут археології Національної академії наук України, Міністерство культури України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 3. Селянське (Фермерське) господарство "Т.В.К." про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку,
Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.11.2025, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 24.11.2025.
Через систему “Електронний суд” 24.11.2025 від Рокитнянської селищної ради надійшла заява про залучення до участі у справі третіх осіб.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.11.2025 відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні на 08.12.2025.
Через систему “Електронний суд” 08.12.2025 від прокуратури надійшла заява про зупинення розгляду справи до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №922/264/24, у задоволені якої судом було відмовлено.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.12.2025 відкладено розгляд справи на 22.12.2025 та продовжено на тридцять днів підготовче провадження.
22.12.2025 через канцелярію господарського суду від СФГ "Т.В.К." надійшла заява про залучення їх у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.
Через систему “Електронний суд” 22.12.2025 від прокуратури надійшли додаткові пояснення щодо залучення третіх осіб.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2025 залучено до участі у справі третіх осіб та відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні на 12.01.2026. 
Через систему «Електронний суд» 07.01.2026 від Селянського (фермерське) господарства "Т.В.К." надійшли письмові пояснення.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.01.2026 відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні на 26.01.2026.
Через систему “Електронний суд” 26.01.2026 від Рокитнянської селищної ради надійшли додаткові пояснення у справі.
Через систему “Електронний суд” 26.01.2026 від Міністерство культури України надійшли додаткові пояснення у справі.
26.01.2026 судове засідання не відбулося у зв`язку з увімкненням сигналу "Повітряна тривога", що унеможливило його проведення без загрози безпеці учасників процесу.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.01.2026 повідомлено учасників справи, що наступне судове засідання відбудеться 09.02.2026.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 03.03.2026.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2026 повідомлено учасників справи, що вступна та резолютивна частини рішення у справі будуть проголошені 09.03.2026.
Через систему «Електронний суд» 04.03.2026 від Білоцерківської окружної прокуратури надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.03.2026 у задоволенні заяви Білоцерківської окружної прокуратури про забезпечення позову у справі №911/3311/25 – відмовлено.
09.03.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін.
Як убачається з позовної заяви та доданих до неї доказів, предметом спору у даній справі є земельна ділянка з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 площею 14,8923 га, яка розташована на території Білоцерківського району Київської області, за межами населених пунктів.
Прокурором зазначено, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах території об`єкта культурної спадщини — пам`ятки археології національного значення «Городище літописного міста Торчеськ», яка розташована між селами Ольшаниця та Шарки, на правому березі заплави річки Горохуватка, що є лівою притокою річки Рось, на відстані близько 38 км на схід від міста Біла Церква.
Із матеріалів справи вбачається, що зазначене городище є складним археологічним об`єктом значної площі (близько 156 га), який включає укріплену частину літописного міста, території поза межами укріплень, курганні насипи, місця поховань, а також культурний шар із численними археологічними знахідками, що свідчать про існування на цій території давнього поселення часів Київської Русі. Пам`ятка має значну історичну та наукову цінність, зокрема пов`язується з літописним містом Торчеськ, перші згадки про яке датуються XI століттям.
Судом встановлено, що зазначений об`єкт культурної спадщини взято під державну охорону рішенням виконавчого комітету Київської обласної ради УРСР від 23.11.1970 №806, а у подальшому внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928 пам`ятку віднесено до об`єктів національного значення з присвоєнням охоронного номера 100020-Н. Також на пам`ятку оформлено охоронний паспорт, що підтверджує її перебування під особливою державною охороною.
Згідно з наданими Інститутом археології НАН України графічними матеріалами, спірна земельна ділянка повністю розташована в межах території вказаної пам`ятки археології.
Водночас, як зазначає прокурор, попри вказані обставини та встановлений законодавством правовий режим земель історико-культурного призначення, 05.12.2023 державним реєстратором прийнято рішення з індексним номером 70552556, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право комунальної власності на зазначену земельну ділянку за Рокитнянською селищною радою.
Таким чином, станом на момент звернення прокурора до суду спірна земельна ділянка обліковується як така, що перебуває у комунальній власності, що, на думку прокурора, суперечить вимогам чинного Законодавства.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор виходить із того, що спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, оскільки розташована в межах пам`ятки археології, яка відповідно до закону є об`єктом культурної спадщини та підлягає особливій охороні держави.
Прокурор зазначає, що відповідно до положень земельного законодавства та законів України у сфері охорони культурної спадщини, усі пам`ятки археології, у тому числі пов`язані з ними території, є державною власністю, а землі, на яких вони розташовані, не можуть передаватися у комунальну чи приватну власність та підлягають використанню виключно з урахуванням їх цільового призначення та встановленого режиму охорони.
За твердженням прокурора, реєстрація права комунальної власності на спірну земельну ділянку фактично призвела до вибуття її з державної власності, що є неприпустимим з огляду на її правовий статус та створює загрозу порушення режиму охорони пам`ятки археології, у тому числі шляхом можливого використання ділянки не за цільовим призначенням.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що об`єкти археологічної спадщини є невідтворюваними джерелами інформації про історичний розвиток суспільства, а їх пошкодження або знищення призводить до безповоротних втрат як для держави, так і для світової культурної спадщини загалом.
У позовній заяві також наголошується, що збереження культурної спадщини є конституційним обов`язком держави, а також предметом міжнародних зобов`язань України, у зв`язку з чим будь-які рішення, які можуть призвести до втрати або пошкодження таких об`єктів, суперечать публічним інтересам.
Прокурор вважає, що наявність у Державному реєстрі речових прав запису про право комунальної власності на спірну земельну ділянку створює перешкоди для реалізації державою в особі Київської обласної державної адміністрації повноважень щодо володіння, користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
Щодо підстав представництва інтересів держави у даній справі прокурор зазначає, що уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Київська обласна державна адміністрація, яка відповідно до законодавства здійснює розпорядження землями державної власності за межами населених пунктів.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, Київська обласна державна адміністрація, будучи обізнаною про наявність порушення інтересів держави, не вжила заходів щодо їх захисту, зокрема не звернулася до суду з відповідним позовом, а також не надала відповіді на звернення органів прокуратури щодо необхідності вжиття таких заходів.
За таких обставин прокурор вважає наявними передбачені законом підстави для здійснення представництва інтересів держави у суді, оскільки має місце порушення інтересів держави та бездіяльність уповноваженого органу щодо їх захисту.
З огляду на викладене, прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом та просить суд скасувати рішення державного реєстратора від 05.12.2023 (індексний номер 70552556) та відповідний запис про державну реєстрацію права комунальної власності Рокитнянської селищної ради на земельну ділянку з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 площею 14,8923 га як такий, що прийнятий з порушенням вимог законодавства та порушує інтереси держави.
Селянське (фермерське) господарство «Т.В.К.», залучене до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, подало до суду письмові пояснення, у яких висловило заперечення проти позовних вимог прокурора та просило відмовити у їх задоволенні.
У поданих поясненнях третя особа зазначає, що не погоджується з доводами позовної заяви та вважає їх необґрунтованими як з огляду на обраний прокурором спосіб захисту, так і з підстав відсутності належних доказів порушення інтересів держави.
Так, насамперед третя особа звертає увагу суду на те, що прокурором обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, а саме — вимогу про скасування державної реєстрації права комунальної власності.
Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, третя особа зазначає, що спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права та характеру правовідносин, а його застосування повинно призводити до реального відновлення такого права. Водночас, на переконання третьої особи, у випадках, коли особа вважає, що її право порушене реєстрацією права власності за іншою особою, належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, а не скасування запису про державну реєстрацію.
Третя особа наголошує, що скасування державної реєстрації як спосіб захисту застосовується у виключних випадках, зокрема при так званій «фантомній» або подвійній реєстрації, коли об`єкт не існує або не підлягає реєстрації як нерухоме майно. Натомість у спірних правовідносинах, за твердженням третьої особи, таких обставин не встановлено.
У зв`язку з цим третя особа дійшла висновку, що обраний прокурором спосіб захисту не відповідає фактичним обставинам справи, є неефективним та, відповідно до усталеної судової практики, сам по собі є підставою для відмови у задоволенні позову.
Окрім того, третя особа заперечує доводи прокурора щодо неправомірності переходу спірної земельної ділянки у комунальну власність.
У цьому контексті зазначається, що перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 від держави до територіальної громади відбувся на підставі прямої норми закону, а саме пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, яким передбачено, що всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, вважаються землями комунальної власності, за винятком прямо визначеного переліку.
При цьому третя особа звертає увагу, що серед визначених законом винятків відсутні землі, на яких розташовані об`єкти культурної спадщини, у зв`язку з чим, на її думку, такі землі не виключаються із загального правила переходу у комунальну власність.
Також у поясненнях зазначено, що державна реєстрація права комунальної власності у даному випадку не є правовою підставою набуття такого права, а лише фіксує момент його виникнення, тоді як сама підстава прямо встановлена законом. Відтак, на переконання третьої особи, скасування державної реєстрації не може вплинути на сам факт переходу права власності, який відбувся в силу закону.
У зв`язку з цим третя особа вважає, що право комунальної власності Рокитнянської селищної ради на спірну земельну ділянку набуте правомірно, а заявлені позовні вимоги суперечать прямим приписам чинного законодавства.
Окремо третя особа висловлює заперечення щодо належності суб`єкта, в інтересах якого прокурором подано позов.
Зокрема, у поясненнях зазначається, що прокурором безпідставно визначено Київську обласну державну адміністрацію як орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, тоді як повноваження щодо контролю за охороною культурної спадщини, відповідно до закону, покладені на спеціально уповноважений орган — Департамент культури та туризму Київської обласної державної адміністрації, який є окремою юридичною особою публічного права.
На думку третьої особи, саме цей Департамент є належним суб`єктом, уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, і може самостійно звертатися до суду. Водночас прокурором подано позов в інтересах іншого органу, що, на переконання третьої особи, свідчить про визначення неналежного позивача та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Також третя особа заперечує доводи прокурора щодо розташування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології національного значення.
Третя особа, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту. Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості уповноваженого органу — Департаменту культури та туризму, який у своїй відповіді повідомив про відсутність інформації щодо знаходження спірної земельної ділянки в межах відповідної пам`ятки.
Третя особа звертає увагу, що документи, на які посилається прокурор, не містять ідентифікації спірної земельної ділянки за кадастровим номером як такої, що входить до меж пам`ятки археології, а лист Інституту археології НАН України, наданий позивачем, не є належним доказом у розумінні процесуального закону, оскільки не містить висновку експерта, виконаного у встановленому порядку.
На переконання третьої особи, встановлення факту розташування земельної ділянки в межах пам`ятки потребує спеціальних знань та має здійснюватися на підставі відповідного експертного дослідження із визначенням координат меж, чого у даній справі зроблено не було.
За відсутності таких доказів, як зазначає третя особа, неможливо достовірно встановити, чи знаходиться спірна земельна ділянка повністю або частково в межах пам`ятки, що унеможливлює задоволення позовних вимог.
Крім того, третя особа вказує, що спірна земельна ділянка ще у 2000 році була надана у постійне користування для ведення фермерського господарства, її цільове призначення як земель сільськогосподарського призначення не змінювалося, а право постійного користування в установленому законом порядку перейшло до СФГ «Т.В.К.» та є чинним на момент розгляду справи.
При цьому жодним органом державної влади протягом тривалого часу не було вжито заходів щодо визначення меж пам`ятки археології із прив`язкою до кадастрових даних, що, на думку третьої особи, ставить під сумнів обґрунтованість заявленого позову.
У зв`язку з цим Селянське (фермерське) господарство «Т.В.К.» просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Рокитнянська селищна рада подала до суду додаткові письмові пояснення, у яких висловила свою позицію щодо заявлених позовних вимог та просила врахувати їх під час розгляду справи.
У зазначених поясненнях відповідач вказує, що повністю підтримує правову позицію третьої особи — Селянського (фермерського) господарства «Т.В.К.», викладену у поданих раніше поясненнях, та вважає доводи прокурора необґрунтованими.
Зокрема, Рокитнянська селищна рада зазначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 відповідно до наявної документації відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а будь-які відомості про її належність до земель історико-культурного призначення відсутні.
Як убачається з державного акта на право постійного користування землею від 08.09.2000, зазначена земельна ділянка була надана громадянину для ведення селянського (фермерського) господарства, при цьому її цільове призначення з моменту надання не змінювалося, а будь-які обмеження у використанні, пов`язані з наявністю об`єктів культурної спадщини, не встановлювалися.
Відповідач наголошує, що відповідно до положень земельного законодавства, зокрема змін, внесених Законом України № 1423-IX, з 27.05.2021 всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад, перейшли у комунальну власність, за винятком прямо визначених законом випадків. При цьому, на думку відповідача, спірна земельна ділянка не відноситься до таких винятків.
Таким чином, Рокитнянська селищна рада вважає, що право комунальної власності на спірну земельну ділянку виникло у неї в силу прямої норми закону, а здійснена державна реєстрація лише підтвердила вже існуюче право.
Крім того, відповідач звертає увагу суду на відсутність будь-яких належних доказів того, що спірна земельна ділянка входить до меж пам`ятки археології національного значення. Зокрема, у поземельній книзі відсутні відомості про встановлення обмежень чи охоронних зон, а документація із землеустрою щодо визначення меж пам`ятки до селищної ради не надходила.
Також відповідач зазначає, що жодних приписів, повідомлень чи інших документів від органів охорони культурної спадщини щодо наявності на території громади земель історико-культурного призначення, у тому числі стосовно спірної ділянки, до нього не надходило.
Окремо підкреслюється, що державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку здійснювалася одночасно з реєстрацією права постійного користування за Селянським (фермерським) господарством «Т.В.К.» на підставі відповідних правовстановлюючих документів та у відповідності до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене, Рокитнянська селищна рада вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні.
Міністерство культури України, як третя особа у справі, подало до суду додаткові письмові пояснення, в яких виклало свою правову позицію щодо предмета спору та просило суд врахувати наведені доводи при вирішенні справи.
У своїх поясненнях Міністерство зазначає, що відповідно до матеріалів позовної заяви спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення «Городище літописного міста Торчеськ», яка внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, що, на думку Міністерства, визначає її особливий правовий режим.
Обґрунтовуючи свою позицію, Міністерство посилається на норми Конституції України, міжнародних договорів та спеціального законодавства у сфері охорони культурної спадщини, підкреслюючи, що держава зобов`язана забезпечувати збереження археологічних об`єктів як складової культурної спадщини, яка має значення не лише для України, а й для світової спільноти.
Зокрема, Міністерство звертає увагу на те, що археологічні пам`ятки є невідтворними об`єктами, тісно пов`язаними із земельними ділянками, на яких вони розташовані, а тому правовий режим таких земель не може відрізнятися від правового режиму самих пам`яток.
У цьому зв`язку зазначається, що відповідно до положень законодавства всі пам`ятки археології перебувають виключно у державній власності, а землі, на яких вони розташовані, належать до земель історико-культурного призначення та також не можуть перебувати у комунальній чи приватній власності.
Міністерство наголошує, що навіть у випадку відсутності затвердженої науково-проєктної документації щодо визначення меж пам`ятки, такі межі визначаються безпосередньо законом, зокрема шляхом встановлення відповідних охоронних зон, що означає поширення спеціального правового режиму на відповідні території незалежно від внесення відомостей до кадастру чи іншої документації.
Крім того, у поясненнях підкреслюється, що обмеження у використанні земель історико-культурного призначення поширюються на всі земельні ділянки, які знаходяться в межах території пам`ятки, незалежно від їх формального цільового призначення, а відсутність відповідних записів у державних реєстрах не змінює правової природи таких земель.
Міністерство також зазначає, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав і фактично вилучені з цивільного обороту в частині можливості їх передачі у комунальну чи приватну власність, що унеможливлює набуття іншими суб`єктами правомірного титулу володіння такими ділянками.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, Міністерство підкреслює, що передача земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, з державної власності є протиправною, оскільки це перешкоджає реалізації державою своїх повноважень щодо володіння, користування та розпорядження такими об`єктами.
Таким чином, на думку Міністерства культури України, спірна земельна ділянка не могла бути передана у комунальну власність, а здійснена державна реєстрація такого права суперечить вимогам законодавства.
З огляду на викладене, Міністерство просить суд прийняти подані пояснення до розгляду та врахувати викладені у них доводи при вирішенні спору.
Висновки господарського суду.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами (ст. 54 Конституції України).
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Статтею 53 ЗК України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Положенням ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за видами об`єкти культурної спадщини поділяються на: археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.
Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. 
Частиною 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» закріплено, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Суд констатує, що в силу спеціального об`єкту регулювання, норми ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними в контексті визначення суб`єкта права власності на землі, на яких знаходяться пам`ятки археології.
Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Встановлення зон охорони пам`яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення. 
Зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.
Статтею 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» визначено, що археологічна спадщина України (далі - археологічна спадщина) - сукупність об`єктів археологічної спадщини, що перебувають під охороною держави, та пов`язані з ними території, а також рухомі культурні цінності (археологічні предмети), що походять з об`єктів археологічної спадщини.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» законодавство України про охорону археологічної спадщини складається з Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про охорону культурної спадщини", міжнародних договорів України з питань охорони археологічної спадщини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів України.
Згідно ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази повинні бути належними та допустимими (ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України).
Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, виходить із наступного.
Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, зазначив, що діє в інтересах держави з метою захисту публічних інтересів у сфері охорони культурної спадщини та додержання вимог земельного законодавства. У позовній заяві прокурор вказує, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення, у зв`язку з чим не може перебувати у комунальній власності, а її передача порушує інтереси держави.
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави, прокурор зазначає, що ним попередньо вживалися заходи досудового реагування, зокрема, направлялися відповідні листи до Київської обласної державної адміністрації як уповноваженого органу, до компетенції якого належить вирішення питань у сфері розпорядження землями та охорони культурної спадщини.
Разом з тим, як встановлено судом, належних заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі щодо ініціювання повернення спірної земельної ділянки у державну власність, вжито не було, що свідчить про неналежне здійснення відповідним органом своїх повноважень.
Суд враховує, що відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави у суді у разі, якщо захист таких інтересів не здійснюється або здійснюється неналежним чином уповноваженим органом державної влади.
Оцінюючи наведені обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що у даному випадку прокурором доведено наявність підстав для представництва інтересів держави, оскільки спір стосується захисту земель історико-культурного призначення, які перебувають під особливою охороною держави, а уповноваженим органом не вжито ефективних заходів для їх захисту.
Таким чином, звернення прокурора з даним позовом є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства України.
Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, письмові пояснення учасників справи, у тому числі додаткові пояснення прокуратури, відповідача та третіх осіб, а також надані до матеріалів справи документи, суд, керуючись принципами змагальності сторін та всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом, у межах даного спору підлягає вирішенню питання щодо правомірності державної реєстрації права комунальної власності Рокитнянською селищною радою на земельну ділянку з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007, а також відповідності таких дій вимогам земельного та спеціального законодавства у сфері охорони культурної спадщини.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор в інтересах держави вказує на те, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення «Городище літописного міста Торчеськ», яка включена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. У зв`язку з цим суд, дослідивши надані документи, встановив наступне про саму пам`ятку та територію, на якій розташована спірна земельна ділянка.
З наданих прокурором доказів суд встановив, що пам`ятка археології національного значення «Городище літописного міста Торчеськ» розташована в урочищі Шаргород, на лівому березі річки Гороховатки, за 2 км на південь від села Ольшаниця, на території Рокитнянської селищної громади Білоцерківського району Київської області. Городище займає загальну площу близько 156 га та включає укріплену частину літописного міста, територію поза межами укріплень, окремі курганні насипи та грунтовий могильник.
В культурному шарі пам`ятки виявлено численні побутові предмети, залишки господарських споруд, ремісничих майстерень, а також людські поховання, що підтверджує її високу історико-культурну та наукову цінність. Літописний Торчеськ був адміністративним центром чорних клобуків, які у кінці XI ст. були поселені на півдні Київської землі та використовувалися Київськими князями як військова сила у боротьбі проти половців.
Матеріали археологічних досліджень проводилися від кінця XIX ст. В. В. Хвойкою, у 1966 р. Б. О. Рибаковим та експедиціями Інституту археології АН СРСР і АН УРСР.
Дані матеріали зберігаються у наукових та музейних установах, що підкреслює наукову цінність пам`ятки та її роль у вивченні історії та матеріальної культури.
Паспорт пам`ятки підтверджує, що її територія та культурний шар є невід`ємними та охороняються державою, а землі, на яких розташована пам`ятка, належать до категорії земель історико-культурного призначення. Історична довідка свідчить, що «Городище літописного міста Торчеськ» є унікальним об`єктом археології, що формувався протягом багатьох століть, зберігаючи залишки оборонних споруд, давніх поселень, господарських та культових об`єктів, що підтверджують історичну та наукову цінність території. Залишки культурного шару та оборонні споруди є нерозривно пов`язаними із цією земельною ділянкою, що робить її невід`ємною частиною пам`ятки.
Наявні у матеріалах справи відомості надані прокурором до позову, зокрема паспорт пам`ятки зі схематичним планом розміщення городища, лист Інституту археології №125/01-16-279 від 21.05.2024 з додатками зокрема, історичною довідкою, викопіюванням з нанесенням схеми розташування пам`ятки археології "Городище літописного міста Торчеськ" між селами Ольшаниця та Шарки з розташуванням спірної ділянки на території пам`ятки археології свідчать, що на території пам`ятки виявлено культурний шар, у якому знайдено різноманітні побутові предмети, залишки жител, господарських споруд і ремісничих майстерень, а також людські поховання. Вказані дані підтверджують наявність об`єкта археологічної спадщини та його нерозривний зв`язок із земельною ділянкою, на якій він розташований та знаходження в його межах спірної ділянки.
В силу положень ст 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
Суд констатує, що прокурором в підтвердження позовних вимог надано перелічені вище докази, які судом оцінюються як такі, що є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування, позаяк на спростування надних прокурором доказів знаходження спірної земельної ділянки в межах об`єкту який є пам`яткою археології національного значення учасниками процесу, які заперечували цей факт, не надано жодого доказу який би це спростовував, окрім письмових заперечень викладених у заявах по суті спору.
Відповідно до статті 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом, а держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність. Ці конституційні положення мають імперативний характер та визначають загальний обов`язок держави щодо збереження об`єктів культурної спадщини.
Крім того, Україна, ратифікувавши міжнародні договори у сфері охорони археологічної спадщини, взяла на себе зобов`язання забезпечувати належний рівень захисту таких об`єктів, що також підлягає врахуванню при вирішенні даного спору.
Нормами Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що пам`ятки археології є об`єктами культурної спадщини, які мають особливу правову охорону, а всі пам`ятки археології, незалежно від їх місцезнаходження, перебувають виключно у державній власності.
Системний аналіз положень статей 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у сукупності з нормами статей 53, 84 Земельного кодексу України свідчить про те, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, належать до земель історико-культурного призначення та не можуть передаватися у комунальну або приватну власність та перебувають виключно у державній власності.
Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, є невіддільним від правового режиму самої пам`ятки, оскільки такі об`єкти є нерухомими за своєю природою та нерозривно пов`язані із земельною ділянкою.
Суд повторно наголошує, що в силу спеціального об`єкту регулювання, норми ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними в контексті визначення суб`єкта права власності на землі, на яких знаходяться пам`ятки археології.
Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №927/1206/21 від 12.03.2024, згідно з якою передача земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, з державної власності є протиправною, оскільки фактично унеможливлює здійснення державою повноважень щодо володіння, користування та розпорядження таким об`єктом.
Суд також вважає за необхідне окремо звернути увагу на правові висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справа №927/1206/21, які мають визначальне значення для правильного вирішення даного спору.
Так, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи системний аналіз норм земельного законодавства та законодавства у сфері охорони культурної спадщини, дійшла правового висновку про те, що пам`ятки археології як об`єкти культурної спадщини є нерухомими за своєю природою, розташовані у товщі земної поверхні та є невід`ємно пов`язаними із земельними ділянками, на яких вони знаходяться.
У зв`язку з цим суд касаційної інстанції наголосив, що правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не може відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка відповідно до вимог законодавства не може перебувати у комунальній чи приватній власності.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відчуження земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, з державної власності фактично унеможливлює здійснення державою повноважень щодо володіння, користування та розпорядження такою пам`яткою, з огляду на нерозривний зв`язок між об`єктом археологічної спадщини та земельною ділянкою.
Крім того, у вказаній постанові підкреслено, що передача таких земель у іншу форму власності суперечить імперативним вимогам законодавства та свідчить про протиправність відповідних рішень органів влади, незалежно від формального оформлення прав на земельну ділянку.
Суд враховує, що наведені правові висновки є обов`язковими для врахування судами під час застосування норм права у подібних правовідносинах, а також спрямовані на забезпечення єдності судової практики.
З огляду на встановлені у даній справі обставини, а саме розташування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології національного значення, суд дійшов висновку, що правовідносини, які є предметом розгляду у цій справі, є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Велика Палата Верховного Суду у справа №927/1206/21.
Відтак, з урахуванням наведених правових висновків, суд приходить до переконання, що проведена реєстрація права комунальної власності на спірну земельну ділянку суперечить вимогам чинного законодавства, не відповідає правовому режиму земель історико-культурного призначення на яких розміщені пам`ятки археології національного значення, оскільки вказані землі можуть бути виключно в державній всласності та є землями фактично виключеними з обороту в силу іх спеціального статусу.
Суд констатує, що з огляду на те, що спірні землі в силу вимог закону можуть перебувати виключно в державній власності - то право власності держави на них не припинялось навіть за умови включення до державного реєстру спірного запису про право комунальної власності, який в силу факту свого існування порушує встановлений законом правовий порядок, який може бути відновлений шляхом скасування відповідної реєстраційної дії.
Зазначене спростовує доводи відповідача та третіх осіб на стороні відповідача щодо правомірності реєстрації за відповідачем права комунальної власності на спірну земельну ділянку.
Щодо доводів відповідача про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення та не має встановлених обмежень, суд зазначає наступне. 
Формальне віднесення земельної ділянки до певної категорії у Державному земельному кадастрі, як і відсутність відомостей про обмеження у її використанні, не є визначальним для встановлення її правового режиму, оскільки такий режим визначається безпосередньо нормами матеріального права, зокрема положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Земельного кодексу України, які встановлюють особливий правовий статус земель історико-культурного призначення та імперативну заборону їх перебування будь-якій формі власності окрім державної (у комунальній чи приватній власності) у разі розташування на них пам`яток археології.
Судом враховано, що у матеріалах справи наявні листи та інші документи, надані уповноваженими у сфері охорони культурної спадщини суб`єктами, які підтверджують факт розташування спірної земельної ділянки в межах території пам`ятки археології національного значення. Такі документи, у сукупності з іншими доказами у справі, узгоджуються між собою та не спростовані належними і допустимими доказами з боку відповідача.
Також судом, додатково у судовому засіданні з розгляду справи по суті додатково проведено співставлення розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 на Публічній кадастровій карті України та схематичного плану розташування пам`ятки «Городище літописного міста Торчеськ», наведеної у паспорті пам`ятки. Аналіз проведений судом показав, що спірна земельна ділянка розміщена в межах пам`ятки археології, що вчергове підтверджує належність цієї ділянки до земель історико-культурного призначення.
Таким чином, встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у безпосередньому зв`язку з об`єктом культурної спадщини, а її реєстрація із правовим титулом комунальної власності суперечить єдино можливому законодавчо встановленому правовому титулу права державної власності, що випливає з правового режиму об`єкту археології, в межах якого вона знаходиться. 
Посилання відповідача на відсутність затвердженої науково-проєктної документації щодо визначення меж пам`ятки суд оцінює критично, оскільки чинне законодавство прямо передбачає порядок визначення меж пам`яток археології до моменту їх встановлення у відповідній документації, що виключає можливість довільного тлумачення відсутності таких меж як відсутності самої пам`ятки.
Крім того, доводи відповідача про відсутність повідомлень чи приписів від органів охорони культурної спадщини не можуть бути прийняті судом як підстава для визнання правомірності реєстрації права комунальної власності, оскільки правовий режим земель визначається Законом, а не фактом направлення чи ненаправлення відповідних повідомлень.
Суд також відхиляє посилання відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» як на правову підставу набуття права комунальної власності, оскільки дія зазначеного Закону не поширюється на землі, які за своїм правовим статусом не можуть перебувати у комунальній власності, зокрема на землі історико-культурного призначення у разі розташування на них пам`яток археології національного значення.
Додатково суд зазначає, що відсутність у поземельній книзі відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, як і відсутність відомостей у Державному реєстрі речових прав, не змінює встановленого Законом правового режиму таких земель та не створює правових підстав для реєстрації права комунальної власності на них.
Оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що спірна земельна ділянка фактично розташована в межах пам`ятки археології національного значення, у зв`язку з чим належить до земель історико-культурного призначення у зв`язку з чим реєстрація правового титулу права комунальної власності на означену земельну ділянку не грунтується на нормі закону та не змінює встановлений законом правовий титул права державної власності, який закріплений за даною земельною ділянкою в силу норм спеціального закону, яким у даному випадку є Закон України «Про охорону культурної спадщини»(ст. 17 ) та є абсолютним.
За таких обставин реєстраційна дія щодо державної реєстрації права комунальної власності Рокитнянської селищної ради на вказану земельну ділянку порушує встановлений спеціальним законом правовий порядок, а відтак є протиправною та підлягає скасуванню.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спосіб захисту обраний прокурором є належним - таким, що відновить встановлений спеціальним законом правовий порядок ідентифікації власника спірної ділянки, яка є невідємною частиною масиву, який знаходиться в межах об`єкту археології зі спеціальним правовим статусом та на позицію суду не підлягає дробленню на окремі ділянки з різними кадастровими номерами, а відтак позовні вимоги заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури, заявлені в інтересах держави, є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, узгоджуються з вимогами чинного законодавства України та підлягають задоволенню в повному обсязі.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати прокуратури зі сплати судового збору, понесені ним в межах розгляду спору, покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Скасувати державну реєстрацію права комунальної власності Рокитнянської селищної ради на земельну ділянку з кадастровим номером 3223784000:05:009:0007 площею 14,8923 га (індексний номер: 70552556 від 05.12.2023).
Стягнути з Рокитнянської селищної ради (09601, Київська обл., Білоцерківський р-н, селище Рокитне, вул. Незалежності, будинок 2, код 04358997) на користь на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бульв. Лесі Українки, буд. 27/2; код 02909996) 3028 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 24.03.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз