КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Провадження № 11-кп/824/3421/2026 Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України
ЄУН: 760/15375/24 Суддя у І інстанції: 
ОСОБА_1 И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді:  ОСОБА_2 
суддів  ОСОБА_3  
ОСОБА_4 
за участю:
секретаря  ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
захисника  ОСОБА_7  
обвинуваченого  ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 12024105040000398 за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Чернігівської обл., Щорського району, с. Кучинівка, громадянина України, неодруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, з вищою освітою, військовозобов`язаного, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 7 жовтня 2019 року вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;
- 16 січня 2020 року вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі;
- 20 жовтня 2020 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, 15 квітня 2022 року звільненого по відбуттю покарання),
- 24 червня 2025 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі;
-27 березня 2024 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва від, з урахуванням вироку Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі; 
у вчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, 
за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року, 
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.70 КК України остаточне покарання призначено за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року та вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року та вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року, у виді 3 років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Строк покарання обчислюється з 5 грудня 2024 року.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат. 

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у незаконному придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, за таких обставин.
Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст.82 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України.
Згідно зі ст.178 Цивільного кодексу України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17 червня 1992 року № 2471 Х-11, зброя, у тому числі холодна та боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї), не можуть перебувати у власності громадян.
Однак, всупереч вищенаведених нормативно-правових актів, ОСОБА_8 вирішив стати на злочинний шлях та вчинив кримінальне правопорушення проти громадської безпеки на території Солом`янського району м. Києва за наступних обставин.
Так, ОСОБА_8 у невстановлений час та дату, але не пізніше 13.22 год. 5 грудня 2024 року, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, при невстановлених слідством обставинах, придбав гранату «РГО» з маркуванням на корпусі : РГО А ХІ-110-32 та маркуванням на важелі УЗД С-2-92. Достовірно розуміючи, що вищевказаний предмет являється бойовим припасом, ОСОБА_8 незаконно, без передбаченого законом дозволу, визначеного Положенням про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу, спорядженими гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, став зберігати та переносити його при собі.
5 грудня 2024 року приблизно о 13 год. ОСОБА_8 , зберігаючи при собі гранату РГО з маркуванням на корпусі РГО А ХІ-110-32 та маркуванням на ударно-дистанційному запалі УЗД С-2-92, без передбаченого законом дозволу, яка знаходилась в його наплічній сумці коричневого кольору, скориставшись послугами Київського метрополітену, вийшов з будівлі станції метро «Вокзальна», що за адресою: м. Київ, площа Вокзальна,1, та попрямував до наземного переходу, який веде до вулиці Старовокзальної.
5 грудня 2024 року приблизно о13.22 год. поруч з магазином «Єва», що за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 5, ОСОБА_8 було затримано працівниками поліції, де в ході проведення поверхневого огляду у наплічній сумці коричневого кольору, яка знаходилась при ньому, виявлено гранату РГО з маркуванням на корпусі РГО А-Х11 10-32» та маркуванням на важелі «УЗД С-2-92», яку було вилучено в порядку ст.208 КПК України.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-24/71769-ВТХ від 10 грудня 2024 року надані на дослідження предмети (ударно-дистанційний запал УД та граната РГО без запала),які вилучено у ОСОБА_8 є частинами бойового припасу, а саме - ручної гранати оборонної.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Киева від 24 червня 2025 року, більш суворим, призначеним цим вироком, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст. 71, ст. 72 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднати покарання, призначене вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. У решті вирок залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуваним вироком суду встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 вчинив 5 грудня 2024 року. Судом при призначенні остаточного покарання враховано також інші два вироки, якими засуджено ОСОБА_8 , зокрема: вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року та вирок Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, та визначено  ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
З урахуванням того, що вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року скасований вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року в частині призначення покарання та ухвалено у цій частині новий вирок, під час визначення остаточного покарання ОСОБА_8 підлягали застосуванню також положення ст. 71 КК України.
З посиланням на положення ч. 1 ст. 71 КК України, прокурор вказує, що ОСОБА_8 5 грудня 2024 року вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, тобто, після постановления вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року, який був пізніше скасований апеляційним судом в частині призначеного покарання.
У даному випадку, як наголошує прокурор, повністю або частково слід було приєднати невідбуту частину покарання за «попереднім вироком», а саме за вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, оскільки злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, було вчинено ОСОБА_8 5 грудня 2024 року, тобто після постановления вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 27 березня 2024 року. Однак, при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону та помилково не призначив обвинуваченому після визначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень в порядку ч. 4 ст. 70 КК України остаточно покарання за сукупністю вироків в порядку ст. 71 КК України.
Таким чином, на думку прокурора, суд першої інстанції не застосував до обвинуваченого ст. 71 КК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а тому відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з постановленням судом апеляційної інстанції у цій частині нового вироку. 

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку. 

Перевіркою матеріалів судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за встановлених судом обставин правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України як  незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Прокурором в апеляційній скарзі, як і під час апеляційного розгляду, обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого не оспорюються. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування вимог кримінального закону при призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає їх слушними. 

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду і розміру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку, що обвинувачений не може бути виправлений без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
Окрім того, врахувавши, що ОСОБА_8 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року позбавлення волі, а також вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, і вказані покарання обвинуваченим не були відбуті, то остаточне покарання суд вважав за необхідне призначити на підставі ч. 4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цими вироками та вироком від 12 листопада 2025 року Солом`янського районного суду м. Києва.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду, з огляду на таке. 

Як обґрунтовано вказав прокурор і встановлено за матеріалами кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 вчинив 5 грудня 2024 року.
При цьому до вчинення даного кримінального провадження ОСОБА_8 засуджений вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року, який вироком Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року скасований в частині призначення покарання та ухвалено у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
Разом з тим, після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 24 червня 2025 року засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в ч.ч. 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Судувід 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. 
З огляду на встановлені обставини, з урахуванням положень ст. 70, 71 КК України, висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід було:
- призначити покарання за ч. 1 ст. 263 КК України;
- на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначити покарання, з урахуванням покарання, призначеного за ч. 1 ст. 263 КК України, та за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 за ч. 2 ст. 190 КК України;
- остаточне покарання призначити на підставі ст. 71 КК України, врахувавши покарання, призначене за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року, з урахуванням вироку Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, яким скасований в частині призначення покарання вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року, та ухвалено у цій частині новий вирок, про що обґрунтовано зазначив прокурор в апеляційній скарзі. 
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що вирок суду відносно ОСОБА_8 у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 420 КПК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції. 

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке слід призначити обвинуваченому, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту положень ст. 50 КК України покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
Згідно з загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, знову вчинив тяжке кримінальне правопорушення, не одружений, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що обвинуваченому слід призначити за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі у розмірі, призначеному судом першої інстанції, що не оспорюється прокурором і в апеляційній скарзі, а також на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень та на підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі.

При цьому при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 за ч. 2 ст. 190 КК України, більш суворим, призначеним за ч. 1 ст. 263 КК України, та при призначенні покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, дотриманням положень ст. 72 КК України, остаточне покарання призначити шляхом повного приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року, з урахуванням вироку Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, і таке покарання, на переконання колегії суддів, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

Таким чином, з огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, - 
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити. 

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок:
Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Киева від 24 червня 2025 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71, ст. 72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати покарання, призначене вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року, з урахуванням вироку Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 

В іншій частині вирок залишити без змін. 

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня його проголошення, обвинуваченим ОСОБА_8 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня вручення копії вироку.

Судді:

______________________ _______________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4