ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4692/25	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/193/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
cуддів — Костіва О.З., Храпак Н.М.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/4692/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Шелудько Оксана Олександрівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 03 травня 2024 року було укладено Кредитний договір (оферта) №02.05.2024–100000823, який підписаний електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання ОСОБА_1 одноразового ідентифікатора, чим підтверджено, що відповідач ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти).
Зазначали, що відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 11 000,00 грн. строком на 210 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит.
Звертали увагу на те, що відповідно до умов Договору передбачена комісія, пов`язана з наданням Кредиту, яка становить 20% від суми Кредиту та дорівнює 2 200 грн., а також неустойка 110 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Стверджували, що свої зобов`язання за кредитним договором виконали в повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти у розмірі 11 000 грн. на зазначений відповідачем у договорі банківський рахунок 5375-41XX-XXXX-2907.
В свою чергу, відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 36 131, 01 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 11 000 грн., по процентах – 19 250 грн., комісії – 821 грн., неустойки – 5 060 грн.
З огляду на зазначене, просили стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 02.05.2024–100000823 від 03 травня 2024 року у розмірі 36 131, 01 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 02.05.2024–100000823 від 03 травня 2024 року в розмірі 34 233, 75 грн., а також 2 295, 20 грн. сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Шелудько О.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором частково, а саме 28 173,75 грн.
Вказує на те, що договір, який укладається між сторонами в електронній формі, безумовно повинен містити електронний цифровий підпис, зокрема, у конкретному випадку позичальника (Відповідача) або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та повинен бути надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю).
Зазначає, що відповідні докази використання чи накладення електронного підпису в матеріалах справи відсутні.
Звертає увагу на те, що додані ж до позову документи подані лише у вигляді сканованої копії та не містять електронних підписів кредитодавця та позичальника або будь-яких даних, які б свідчили про волевиявлення прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) щодо укладення кредитних договорів Відповідачем, тому вважає, що дані документи мають бути визнані судом неналежними доказами укладання кредитних договорів.
Зазначає, що в своїй позовній заяві позивач вказує, що нібито направив одноразовий ідентифікатор, необхідний для підписання кредитного договору, Відповідачу на його номер телефону – НОМЕР_1 . 
Звертає увагу на те, що позивачем не доведено належним чином, що вказаний номер телефону дійсно належить відповідачу, а не іншій особі. Тому за умови відсутності належних доказів, відсутні підстави вважати, що вказаний номер телефону є таким, що дійсно належить відповідачу або є його фінансовим номером телефону.
Вважає, що позивач не надав жодних належних доказів ідентифікації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора при вході в особистий кабінет, отримання одноразового ідентифікатора та його використання для підписання оспорюваного кредитного правочину (наприклад, довідки від мобільного оператора).
Вважає, що позивачем не надано жодного доказу направлення одноразового ідентифікатора «Е286» відповідачеві (наприклад, довідки від мобільного оператора та/або направлення одноразового ідентифікатора на електронну пошту Відповідача та/або у будь-який інший належний спосіб), не надано доказів використання відповідачем вказаного одноразового ідентифікатора.
Звертає увагу на те, що аналізуючи текст вказаного кредитного договору, відсутні будь-які вказівки на те, що він був підписаний Відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, про який вказує позивач - «Е286».
Вважає, що не є належним доказом укладення кредитного договору і наданий позивачем паспорт споживчого кредиту, який містить узагальнену інформацію про умови кредитування та є лише інформаційною довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк (фінансова установа) зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору.
Також вважає, що суд безпідставно стягнув нараховану неустойку.
Від ТОВ «Споживчий центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять відмовити у її задоволенні.
Звертають увагу на те, що позивач подав до суду електронну копію кредитного договору та судом не було витребувано оригінал кредитного договору.
Вказують на те, що відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID.
Зазначають, що позивач є абонентом-надавачем послуг та при проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронній анкеті cпецифікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку.
Вказують на те, що при подачі позовної заяви було додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID.
Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені Специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України (протокол від 20.09.2022 № В/57-0003/75064 (зі змінами)(протоколи від 09.01.2023 №В/57-0002/3089), що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Тому від центрального вузла системи BankID Національного банку України та банку-ідентифікатора були отримані дані, які однозначно ідентифікують відповідача.
Вказують на те, що стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора «E286» - для Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 03.05.2024 року, Заявки № 02.05.2024-100000823 від 03.05.2024 року, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №02.05.2024-100000823 (кредитної лінії) від 03.05.2024 року, який надсилався на номер телефону, вказаний останнім, як фінансовий – НОМЕР_1 .
Відповідач не зазначав, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 на час укладення спірних договорів був втрачений, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Звертають увагу на те, що без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Відтак вважають, що відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами.
Посилаються на правомірність нарахування відсотків, в межах строку кредитного договору.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
В силу положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що Між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 03 травня 2024 року укладено Кредитний договір № 02.05.2024-100000823 (далі - Договір), шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 11 000 грн., що підтверджується квитанцією № 2457419832 про проведення платежу за договором № 02.05.2024-100000823 о 12:53 03 травня 2024 року на суму 11 000 грн., де отримувачем зазначено частково номер картки, який відображено у Заявці про отримання кредиту – 537541*07.
Зокрема, у Заявці зазначено: реквізити належного Позичальнику електронного платіжного засобу для перерахунку коштів Позичальнику за даним та наступними договорами: 5375-41ХХ-ХХХХ-2907.
Відповідно до п. 2 Заявки сума кредиту – 11 000 грн.
Строк, на який надається Кредит – 210 днів з дати його надання, що передбачено у п. 3 Заявки.
Відповідно до п. 4 Заявки дата повернення (виплати) кредиту – 28 листопада 2024 року.
Згідно з п. 5 Заявки процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п. 5 Заявки).
Денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру наданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.88% = (20373.95 / 11000)/210 * 100% (п. 6 Заявки).
Графік платежів погоджено сторонами у п. 9 Заявки.
Відповідно до п. 4.1. Договору (оферти) Кредитор надає є Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності.
Згідно п. 4.3. Договору (оферти) Днем надання Кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця, а днем погашення Кредиту/сплати платежу – день надходження коштів у касу Кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок Кредитодавця.
Відповідно до п. 6.1. Договору (оферти) Позичальник зобов`язався використати Кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення Кредиту та Процентів шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата Процентів, Комісії – у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована Кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення Кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
У додатку до Договору ОСОБА_1 вказав контактні дані та інформацію про роботу.
При цьому, зі змісту Договору (оферти), Заявки та додатку до Договору вбачається, що такі документи підписані електронним підписом відповідача з ідентифікатором Е286.
Згідно довідки – розрахунку про стан заборгованості за Кредитним договором № 02.05.2024-100000823 від 03 травня 2024 року, заборгованість ОСОБА_1 складає: 11 000 грн. основного боргу; 19 250 грн. – проценти за період з 03 травня 2024 року по 28 листопада 2024 року, комісія – 821 грн., неустойка – 5 060 грн., разом – 36 131 грн.
Згідно виписки про рух коштів по картці від 24 липня 2025 року наданого АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» щодо рахунку ОСОБА_1 , якому банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 , 03 травня 2024 року о 12:53:52 на картку відповідача було здійснено зарахування коштів у сумі 11 000 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 02.05.2024-100000823 від 03 травня 2024 року в розмірі 34 233,75 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 11 000 грн., заборгованість за відсотками – 18 173,75 грн., неустойка – 5 060 грн. Водночас суд вважав безпідставною вимогою про стягнення комісії - 821,01 грн.
Колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції, зокрема, не погоджується із висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.
За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.
Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Щодо факту укладення кредитного договору та його підписання.
Так, 03 травня 2024 року між сторонами було укладено Кредитний договір (оферта) №02.05.2024–100000823, шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (кредитної лінії), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду) Е286, отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону НОМЕР_1 , вказаний при його ідентифікації на сайті, що підтверджується інформаційним повідомленням, що є Додатком до кредитного договору, яке також підписане за допомогою одноразового ідентифікатора (коду) Е286 (а.с.27), що в свою чергу свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
Відповідачем під час укладення кредитного договору пройдено ідентифікацію шляхом використання системи Bank ID Національного банку. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, а саме прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, фінансовий номера телефону, зареєстроване місце проживання, а також серію, номер паспорта, коли і ким виданий (а.с. 13). Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом системи BankID Національного банку України. Отже, від центрального вузла системи BankID Національного банку України.
Заперечуючи належність проведення ідентифікації, відповідач не спростував це відповідними засобами доказування.
При цьому, доказів про те, що персональні дані відповідача, зокрема, РНОКПП, дані паспорта громадянина України, місце проживання, номер мобільного телефону, банківський рахунок були використані ТОВ «Споживчий центр» для укладення кредитного договору від його імені, ОСОБА_1 до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладеного договору, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.
Таким чином, оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та ОСОБА_1 підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).
Відтак посилання відповідача, на те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору та його підписання є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеним судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було надано копії електронних документів, а тому вони є неналежними та недопустимими доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки жодних клопотань про витребування у позивача оригіналів електронних доказів представником відповідача як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 95 ЦПК України, не заявлялось.
Факт перерахування коштів за кредитним договором, є підтверджений згідно виписки про рух коштів по картці від 24 липня 2025 року наданій АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» щодо рахунку ОСОБА_1 , якому банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 , 03 травня 2024 року о 12:53:52 на картку відповідача було здійснено зарахування коштів у сумі 11 000 грн. та в апеляційній скарзі відповідачем фактично не оспорюється.
Розмір нарахованих процентів за період з 03.05.2024 року по 28.11.2024 року за вказаним кредитним договором повністю узгоджується із розрахунком заборгованості долученим позивачем до матеріалів справи та умовами кредитного договору, а тому наданий суду позивачем розрахунок, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості у справі.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що розмір заборгованості за відсотками повинен становити не 19 250 грн., а 18 173,15 грн., який було визначено у графіку платежів у пункті 9 заявки.
В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не оскаржувалось рішення в частині відмовлених вимог про стягнення заборгованості за відсотками.
Щодо вимоги про стягнення неустойки.
Як вбачається із матеріалів справи, подаючи позов ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з відповідача неустойку в розмірі 5 060 грн.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:
на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);
на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З огляду на вказане та те, що з 24 лютого 2022 року і по даний час в Україні діє воєнний стан та з огляду на викладені положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів вважає, що підстав нараховувати відповідачу неустойку у розмірі 5 060 грн немає, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув.
Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року в частині стягнення заборгованості за неустойкою у розмірі 5 060 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду по суті вирішення позовних вимог слід залишити без змін.
Інші доводи апеляційної скарги є нічим іншим, як намаганням відповідача уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, відповідно висновків суду не спростовують.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Водночас судом першої інстанції за результатами розгляду справи стягнуто з відповідача на користь позивача 2 295, 20 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.
За результатами апеляційного перегляду справи, розмір стягнутої заборгованості зменшився з 34 233, 75 грн. до 29 173, 75 грн. (34 233, 75 — 5060). 
Таким чином, суму стягнутого судового збору в суді першої інстанції слід зменшити з 2295, 20 грн. до 1955, 95 грн. ( 29 173, 75 х 2 422,40 / 36 131, 01).
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено — 3 633,60 грн.
Із змісту прохальної частини апеляційної скарги можна зробити висновок, що відповідачем оскаржується заборгованість на суму 28 173, 75 грн.
Оскільки за результатами апеляційного розгляду розмір оспорюваної суми зменшено з 28 173, 75 грн. до 23 113, 75 грн. (28 173, 75 — 5 060 ), тому з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення 652, 59 грн. (5 060 х 3633,60 / 28 173, 75) судового збору за подання апеляційної скарги.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Отже, різниця між понесеними судовими витратами за сплачений судовий збір становить — 1303, 36 грн. (1955, 95 грн. - 652, 59 грн.), яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Тому, рішення суду першої інстанції в частині проведеного розподілу судових витрат слід скасувати та провести розподіл судових витрат з урахуванням витрат, які понесли сторони як в суді першої, так і апеляційної інстанцій.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за Кредитним договором № 02.05.2024–100000823 від 03 травня 2024 року, а саме неустойки у розмірі 5 060 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року в частині проведеного розподілу судових витрат скасувати.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, код ЄДРПОУ: 37356833 ) 1 303, 36 грн. сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О. 

Судді:        Храпак Н.М.

Костів О.З.