УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/5143/24 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 80 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 285/5143/24 за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати, 
за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 23 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 , відповідач) на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 52 000 грн.
Позов мотивувався тим, що 13 серпня 2019 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено безстроковий договір № 36, відповідно до якого останній зобов`язувався оплачувати його працю у розмірі 4 500 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.
Зазначав, що 24 лютого 2022 року на території України ведено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією РФ, у зв`язку з чим 05 лютого 2022 року між ним та добровольчим формуванням Новоград-Волинської громади № 1 «Січ» укладено контракт добровольця територіальної оборони.
Згідно положень статті 119 КЗпП України, на час виконання державних і громадських обов`язків, якими є участь у добровольчому формуванні, йому гарантується збереження місця роботи та середнього заробітку.
Вказував, що з дати підписання контракту він залучався і продовжує залучатися до виконання обов`язків добровольця в тому числі і у робочий час.
Сума невиплаченого за період з квітня по грудень 2022 року середнього заробітку становить 52 000 грн.
Позивач зазначав, що ним вживалися заходи досудового регулювання спору з відповідачем, а саме направлявся лист в якому ним було запропоновано виплатити йому заборговану суму та неодноразово спілкувався з ФОП ОСОБА_2 . Однак, відповідач повідомив, що можливо виплатить йому заборговану заробітню плату, але станом на 04 січня 2024 року. Але останній нічого йому не виплатив, тому з метою відстоювання своїх прав та інтересів, він змушений був звернутися за допомогою до суду.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 23 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача середній заробіток за період з 05 квітня 2022 року по 30 листопада 2022 року у розмірі 37 579, 85 грн, без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. В іншій частині вимог відмовлено. Також стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 863,71 грн.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, а рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача всі судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що суд першої інстанції отримавши позовну заяву ОСОБА_1 мав керуватися ЦПК України ( в редакції яка діяла на момент подання позовної заяви) у тому числі щодо відповідності цієї позовної заяви вимогам статті 175 ЦПК України. У позовній заяві ОСОБА_1 належним чином не було визначено ні предмету спору (вказано, що це заробітна плата з одночасним зазначенням, що це середній заробіток який зберігається за час проходження служби за контрактом), також не визначено обґрунтування позову (одночасно обґрунтовується нормами КАС так і ЦПК України).
Стверджує, що позивач не змінював позовну вимогу із стягненням заборгованості по заробітній платі на стягнення середнього заробітку. Вважає, що дана зміна була незаконно проведена місцевим судом під час розгляду справи.
Суд першої інстанції, розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 вчинив порушення норм процесуального права, не звернув увагу й на норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме на частину 1 статті 94 КЗпП України.
Місцевий суд встановивши, що позивачем з 05 квітня 2022 року не виконувалися посадові обов`язки за трудовим договором № 36 від 13 серпня 2022 року, укладеним з відповідачем, мав прийти, але не прийшов до висновку, що предметом спору є не невиплачена заробітна плата, а середній заробіток.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції не розглянув його заяви про застосування строків позовної давності.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою. 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача на його користь суму середнього заробітку, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки з 05 квітня 2022 року позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням ІНФОРМАЦІЯ_1 та у період з 05 квітня 2022 року виконував поставлені командиром добровольчого формування завдання у робочий час, а тому за ним зберігається право щодо нарахування середнього заробітку у ФОП ОСОБА_2 відповідно до вимог частини 1 статті 119 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду з огляду на наступне.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено , що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 13 серпня 2019 року на посаді водія на підставі трудового договору № 36 від 13 серпня 2019 року та 01 грудня 2022 року.
01 грудня 2022 року був звільнений за власним бажанням у порядку статті 38 КЗпП України, що вбачається із витягу трудової книжки позивача та трудової угоди (а.с. 4-6).
Згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 05 квітня 2022 року по 01 грудня 2022 року вона становить 52 698 грн (а.с. 20-21).
Із матеріалів справи слідує, що 05 квітня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної охорони з командиром Добровольчого формування Новоград-Волинської громади № 1 «Січ» строком на три роки (а. с. 11-12).
Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву»).
Добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Порядок створення та діяльності добровольчих формувань територіальної громади визначається статтею 8 Закону України «Про основи національного спротиву» та Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449, пунктом 16 якого передбачено, що Членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного супротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною першою статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Редакцією частини 3 статті 119 КЗпП України, яка була чинною на час укладення позивачем контакту добровольця, передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким у частині 3 статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Отже, гарантії для працівників, визначені у частині першій і третій статті 119 КЗпП, є різними, оскільки частиною першою гарантовано право працівника на збереження місця роботи і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків, не пов`язаних з проходженням працівником військової служби, а частиною третьою даної статті передбачені гарантії працівникам під час проходження військової служби.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд у повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не відносився до категорії працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду. Він був членом добровольчого формування територіальної громади - воєнізованого підрозділу, сформованого на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву».
Документами, що підтверджують участь в територіальній обороні, є контракт добровольця територіальної оборони, типова форма якого затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84.
Пунктом 3 Форми контракту добровольця територіальної оборони передбачено, що на добровольця територіальної оборони, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховним Судом в постанові від 23 липня 2023 року в справі № 683/1255/22 (провадження № 61-4326св23) викладено правовий висновок, згідно якого на осіб, які перебувають у складі добровольчого формування територіальної оборони, поширюються гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку.
Крім того, сторони трудового договору можуть врегулювати питання збереження за позивачам і місця роботи, і середнього заробітку відповідно до частини 1 статті 119 КЗпП в позасудовому порядку, а у разі не досягнення домовленості, працівник має право звернутися до суду.
Як убачається із копії листа від 04 липня 2022 року ОСОБА_1 звертався до ФОП ОСОБА_2 та просив виплатити йому середньомісячну заробітну плату за весь період поки він є увільненим від виконання його посадових обов`язків за основним місцем роботи та надати йому копію наказу про його увільнення від роботи (а.с. 10). Однак, матеріали справи не містять відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 ..
Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (абзац перший пункту 5).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8).
Як убачається з пункту 3 копії трудового договору № 36 від 13 серпня 2019 року, укладеного між сторонами, ФОП ОСОБА_2 зобов`язується оплачувати працю працівнику ОСОБА_1 у розмірі 4 500 грн на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 5).
Відповідно до розрахунку заборгованості із січня по вересень 2022 року мінімальна заробітна плата становила 6 500 грн на місяць (середньоденна – 213,54 грн) та з жовтня по грудень 2022 року – 6 700 грн на місяць (середньоденна – 223,33 грн) (а.с. 20).
З огляду на викладене, суд першої інстанції, установивши, що на ОСОБА_1 поширюються гарантії щодо збереження середнього заробітку, встановлені частиною 1 статті 119 КЗпП України, дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для стягнення із відповідача на його користь середній заробіток у розмірі 37 579,85 грн, з яких: 27 546,66 грн (129 робочих дні х 213,54 середньоденна мінімальна заробітна плата = 27 546,66 грн) за період з 05 квітня 2022 року по 30 вересня 2022 року та 10 033,19 грн (43 робочих дні х 233,33 середньоденна мінімальна заробітна плата = 10 033,19 грн) за період з 01 жовтня 2022 року по 30 листопада 2022 року.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, тому суд визначає загальну суму середнього заробітку без утримання податків й інших обов`язкових платежів.
Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірного стягнення середнього заробітку, а не заборгованості по заробітній платі, як просив позивач, є безпідставними, оскільки мотиви та обгрунтування даного позову базуються на виплаті середнього заробітку, передбаченого статтею 119 КЗпП України.
Щодо доводів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 про порушення позивачем тримісячного строку для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів звертає увагу на таке.
Приписи статті 256 ЦК України регламентують, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до положень статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан (пункт 4 частини першої статті 263 ЦК України).
У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин (частина друга статті 263 ЦК України).
Крім цього, згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Порядок зупинення строків позовної давності у трудових спорах не врегульовано жодним іншим нормативно-правовим актом, відтак застосуванню підлягають норми статті 263 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 із 05 квітня 2022 року перебуває у лавах Збройних Сил України та виконує обов`язки по захисту Батьківщини від збройної агресії з боку російської федерації.
Отже, під час дії правового режиму воєнного стану в Україні з моменту призову позивача по мобілізації до складу Збройних Сил України для позивача зупинена дія статті 233 КЗпП України на весь час його мобілізації.
Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що позивач отримав копію наказу про припинення виплати середнього заробітку за період з 05 квітня 2022 року по 01 грудня 2022 року, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не порушено вимоги статті 233 КЗпП України.
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 716/2152/23, провадження № 61-7971св.
Строк на звернення до суду із даним позовом не є пропущеним, а доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, оскільки спростовуються вище встановленими обставинами справи.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України передбачено, що судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 23 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді