ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/22010/25
Провадження № 22-ц/820/594/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю позивача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/10671/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2025 року в складі судді Мазурок О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.
Заслухавши доповідача, пояснення позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 79/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування заявленого позову, вказував, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом він є власником 21/100 частки в праві власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бережною Л.П., приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу 22.08.2016 року за №1722, згідно якого в користування та володіння спадкодавця перейшло: житлова кімната площею 18,2 кв. м. та хлів позначений на плані «Д». На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом позивач є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0750 га, кадастровий номер 6825055500:01:003:0051, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вказував, що він, є рідним братом ОСОБА_3 , в 2004 році сестра поїхала на заробітки, маючи намір пошуку роботи у м. Москва російської федерації. З того часу будь - який зв`язок з нею втрачено. Вона ні разу не зателефонувала, не написала листа, не повідомила іншим способом про місце свого перебування. Він намагався встановити місце знаходження сестри, згідно відповіді з поліції від 28.07.2022 року не встановлено будь-якої інформації з приводу ОСОБА_2 .
Оскільки власником іншої частини будинку є сестра, тому він не має можливості вчиняти будь - які розпорядчі дії стосовно отриманої спадщини. За усною домовленістю з сестрою, він користується цією частиною будинку, постійно там проживає, утримує будинок з надвірними будівлями. 
Проте, на даний час виникла необхідність оформлення права власності на майно, а власник майна весь час ухиляється від оформлення продажу цього майна. Тому, враховуючи, що позивач добросовісно, безперервно користується житловим будинком, він просив визнати за ним право власності на це майно за набувальною давністю. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним. Апелянт вказує, що він з відповідачкою є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка, яка є власником 79/100 частин будинковолодіння виїхала за меж країни і з 2009 року фактично лише він доглядає за будинком, на момент розгляду справи власника спірного майна немає. Вказані обставини підтверджували і допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апелянт вказує, що з 2009 року він проживає у вказаному будинку, добросовісно володіє ним вже більше 10 років. З вимогами про те що він незаконно володіє та користується майном до нього ніхто не звертався, в тому числі представники громади. 
З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Заслухавши учасника справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2022 року є власником 21/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Також на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2022 року він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.
Власником інших 79/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12.12.1988 року є ОСОБА_2 , сестра позивача.
За поясненнями позивача, він за усною домовленістю з ОСОБА_2 , яка в 2004 році виїхала в російську федерацію і з того часу зв`язок з нею припинено, користується цією частиною будинку, постійно там проживає, утримує будинок з надвірними будівлями.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами 1 і 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».
У постановах від 15.11.2022 у справі №293/1061/21, від 15.06.2023 у справі №359/8844/20, від 21.02.2024 у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив: «позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником Установивши, що ОСОБА_3 та його спадкоємець ОСОБА_1 були обізнані про те, що власником спірного будинку є ОСОБА_2 , яка не відмовлялася від свого права власності на майно, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на майно за набувальною давністю, оскільки володіння позивачем спірним нерухомим майном не є добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.»
Судом встановлено, що співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності є позивач - 21/100 частин та його сестра ОСОБА_2 – 79/100 частин.
Звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок в частині власника ОСОБА_2 позивач обґрунтовував тим, що він більше десяти років добросовісно та безперервно за підставі усної домовленості з іншим власником володіє спірним майном у вигляді житлового будинку. 
Проте, встановивши, що позивач достовірно знав про те, що власником спірного житлового будинку є ОСОБА_2 , яка не відмовлялася від свого права власності на належне їй майно, за поясненнями позивача остання тимчасово дозволила йому користуватись її частиною будинку, не відчужувала йому свою частку, при цьому позивач розуміє, що він володіє чужою річчю, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у нього немає правових підстав для набуття права власності на будинок, а тому позивачем не доведено всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
Таким чином сам по собі факт користування позивачем цим майном за даних обставин справи не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. 
Такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20.
Доводи апеляційної скарги, що рішення суду є необґрунтованим, суд дійшов хибних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог, не взяв до уваги всі доводи позивача та обставини справи слід відхилити, оскільки даним аргументам апеляційної скарги надана оцінка в мотивувальній частині даної постанови, вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди позивача з ухваленими у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Інших доказів в обґрунтування своїх вимог заявником суду не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2026 року.

Судді А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Л.М. Грох