ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року	справа № 380/24911/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та зобов`язання вчинити певні дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо відмови у продовженні з 01.11.2025 статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни”;
- зобов`язати Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради продовжити ОСОБА_1 , з 01.11.2025 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він протягом тривалого часу проходив службу в органах внутрішніх справ та військових формуваннях України, зокрема: з 15.07.1999 по 01.08.2008 - у Внутрішніх військах МВС України; з 01.09.2008 по 06.11.2015 - в органах внутрішніх справ ГУМВС України у Львівській області; з 07.11.2015 по 15.09.2016 - у Головному управлінні Національної поліції у Львівській області. Після повномасштабного вторгнення рф, з 06.03.2022 по 05.07.2024, позивач проходив військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За період служби позивач двічі отримував травми під час виконання службових обов`язків. Перший випадок стався 24.01.2008 під час охорони громадського порядку в АДРЕСА_1 , коли позивач отримав закриту черепно-мозкову травму при затриманні правопорушника. Факт отримання травми при виконанні службових обов`язків підтверджений актами форми Н-1 та Н-5, а також висновком службового розслідування. Другий випадок стався 05.04.2024 під час виконання бойового завдання у складі оперативної групи НГУ на ОКП ОУВ “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”, де внаслідок ракетного удару позивач отримав вибухову травму та акубаротравму, що прямо пов`язано із захистом Батьківщини.
На підставі першої травми позивачу у 2016 році встановлено ІІІ групу інвалідності (травма пов`язана з виконанням службових обов`язків) та надано статус особи з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджувалося посвідченнями серії НОМЕР_1 (діяло до 01.11.2022) та серії НОМЕР_2 (дійсне до 01.11.2025).
Однак, у відповідь на заяву позивача від 24.10.2025 про продовження терміну дії посвідчення, відповідач листом від 24.11.2025 № 260306-вих-170718 відмовив у встановленні (продовженні) статусу. Відмова мотивована тим, що Національна поліція не належить до військових формувань , а наявність інвалідності з причиною “травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків” нібито не дає права на статус особи з інвалідністю внаслідок війни за нормами статі 7 Закону № 3551-XII. 
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони порушують принцип правової визначеності та позбавляють його набутих соціальних гарантій за обставин, які раніше вже визнавалися державою як достатні для надання статусу.
Ухвалою від 24 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію суб`єкт владних повноважень обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України “Про Національну поліцію”, поліція є центральним органом виконавчої влади, а не військовим формуванням. 
Відповідач стверджує, що для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за пунктом 2 статті 7 Закону № 3551-XII, травма повинна бути отримана саме під час виконання службових обов`язків у структурах, які мають статус військових формувань або органів МВС у розумінні спеціального законодавства. 
Також відповідач наголошує, що встановлення МСЕК причинного зв`язку інвалідності з виконанням службових обов`язків є лише медичним показником і автоматично не створює обов`язку для органу соцзахисту надавати статус ветерана війни, якщо не дотримано всіх формальних вимог закону.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 з 15.07.1999 проходив службу в різних підрозділах системи МВС України, включаючи Внутрішні війська МВС (ВЧ НОМЕР_3 ) та Національну гвардію України.
24 січня 2008 року, перебуваючи на посаді заступника командира роти ВЧ НОМЕР_3 , під час патрулювання та охорони громадського порядку в АДРЕСА_1 , позивач отримав травму внаслідок опору при затриманні підозрілої особи. За результатами розслідування нещасного випадку складено Акт форми Н-1 від 2008 року, у висновку якого чітко зазначено: “нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з охороною громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю”. 
Даний факт також підтверджений актом форми Н-5 від 03.07.2008 та висновком службового розслідування, затвердженим командиром ВЧ НОМЕР_3 .
Згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААА № 352542 від 20.10.2016, позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності з причиною: “травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків”. В подальшому інвалідність неодноразово продовжувалася з тим самим причинним зв`язком.
На підставі зазначених документів відповідач (Залізничний відділ соціального захисту) протягом тривалого часу визнавав право позивача на статус особи з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується виданими посвідченнями серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .
Суд також встановив, що під час проходження військової служби за мобілізацією в НГУ (березень 2022 — липень 2024) , позивач 05.04.2024 отримав нове поранення — вибухову травму та акубаротравму внаслідок ракетного удару при безпосередній участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони. 
Свідоцтвом про хворобу № 260 від 24.07.2024 ВЛК підтвердила причинний зв`язок: “травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини”. Після цього Обласною МСЕК №1 позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності повторно до 01.09.2027 у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.
24.10.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження терміну дії статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Проте, листом від 24.11.2025 № 260306-вих-170718 відповідач відмовив у задоволенні заяви. Відмова ґрунтується на роз`ясненні Мінветеранів, згідно з яким поліція не є військовим формуванням, а причина інвалідності “травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків” нібито не відповідає вимогам пунктів 2 та 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся за судовим захистом.
Надаючи комплексну правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами та нормами матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” № 3551-XII (далі — Закон № 3551-XII).
Згідно зі статтею 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.
Крім того, згідно з пунктом 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Процедура встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень та травм регламентується Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008, та аналогічним Положенням про військово-лікарську експертизу в системі МВС України, затвердженим наказом МВС України № 285 від 03.04.2017. Згідно з цими актами, постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) є обов`язковою для врахування органами соціального захисту при вирішенні питання про надання статусу.
Питання визначення групи інвалідності та ступеня втрати працездатності належить до компетенції медико-соціальних експертних комісій відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009. Пунктом 12 цього Положення передбачено, що причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з виконанням ними обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами.
Порядок видачі посвідчень встановлений Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12.05.1994. Пунктом 10 цього Положення передбачено, що “Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни” видається на підставі довідки МСЕК про групу та причину інвалідності.
Суд також враховує положення Закону України “Про адміністративну процедуру”, який закріплює принципи правомірності, обґрунтованості та неупередженості адміністративного акта. Відповідно до статті 14 цього Закону, рішення адміністративного органу має бути прийнято на підставі всіх обставин, що мають значення для справи.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації визначає Закон України “Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні”, згідно зі статтею 6 якого будь-яка дискримінація з боку державних органів забороняється.
У контексті міжнародних зобов`язань України, суд керується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на мирне володіння своїм майном. Соціальні виплати та пільги, на які особа має право за законом, розцінюються Європейським судом з прав людини як “майно”, що підлягає захисту. Принцип “належного урядування” (справа “Рисовський проти України”) зобов`язує державні органи діяти вчасно та у належний спосіб, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, пропорційно та з дотриманням принципу рівності.
Суд наголошує, що згідно з приписами пункту 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, право на статус особи з інвалідністю внаслідок війни мають особи начальницького і рядового складу органів МВС України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, отриманого під час виконання службових обов`язків. Первинна травма позивача від 24.01.2008 була отримана ним саме під час служби у Внутрішніх військах МВС України. Відповідно до Закону України “Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України” (чинного на момент події), ці підрозділи входили до структури МВС та мали статус військових формувань.
Отже, аргументація відповідача у листі від 24.11.2025 № 260306-вих-170718 та у відзиві щодо “цивільного” статусу Національної поліції є абсолютно нерелевантною. Спірні правовідносини щодо встановлення статусу виникли на підставі травми, отриманої в органах МВС ще у 2008 році, що підтверджено актами форми Н-1 та Н-5. Юридичний факт отримання травми при виконанні службових обов`язків є доведеним та не був оскаржений у встановленому порядку.
Окрім того, суд звертає увагу на наявність другої, самостійної підстави для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. У 2024 році позивач, виконуючи обов`язки військової служби із захисту Батьківщини у складі Національної гвардії України, отримав поранення внаслідок ворожого ракетного удару. ВЛК у Свідоцтві про хворобу №260 прямо підтвердила зв`язок: “Травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини”. Вказана обставина безумовно підпадає під дію пункту 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII.
Відповідач, маючи у своєму розпорядженні довідку МСЕК від 26.09.2024 серії 12 ААД № 012411, у якій зафіксовано ІІІ групу інвалідності з незмінною причиною (“травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків”), проявив надмірний формалізм та порушив принцип “належного урядування”. 
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). 
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). 
З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). 
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотриму ються своїх власних процедур, не повинні мати можли вість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). 
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Рес публіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38)
Як можна зауважити, зазначене рішення ЄСПЛ вказує на ту обставину, що діяльність органів держави у сфері публічного адміністрування має відбуватися з урахуванням принципів правової визначеності та належного урядування. У іншому випадку подібна діяльність може бути розцінена ЄСПЛ як порушення зобов`язань, взятих на себе державою відповідно до норм ЄСПЛ. 
Відповідні рішення держави відповідають принципу належного урядування при дотриманні наступних умов: 
1) таке рішення повинно бути вчасним, тобто таким, що прийнято протягом розумного строку; 
2) рішення має бути винесене в належний спосіб, тобто спосіб, передбачений законом, судовим рішенням або іншим нормативно-правовим актом; 
3) подібне рішення має бути ухвалено у якомога послідовніший спосіб, тобто не суперечити раніше прийнятим рішенням та не вступати у конфронтацію з усталеною судовою практикою та законодавством, а також передбачати чітку і зрозумілу процедуру оскарження.
Особливої уваги заслуговує той факт, що відповідач раніше двічі (у 2016 та 2022 роках) визнавав за позивачем статус особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі тих самих документів. Оскільки законодавство у частині вимог до встановлення статусу для осіб МВС не зазнало суттєвих змін, раптова відмова у продовженні статусу є порушенням принципу правової визначеності та “законних очікувань” позивача. Держава в особі органу соцзахисту сформувала у позивача впевненість у стабільності його правового статусу, а отже, його позбавлення без належних законних підстав є протиправним.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Залізничний відділ соціального захисту не надав суду жодного обґрунтованого доказу, який би спростовував висновки МСЕК або фактичні обставини отримання травм позивачем у 2008 та 2024 роках.
Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у продовженні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з 01.11.2025 є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у судовому порядку. Порушене право позивача має бути відновлене шляхом зобов`язання відповідача продовжити вказаний статус та видати нове посвідчення.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з матеріалами справи, при зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 968,96 грн. Факт сплати підтверджується платіжною інструкцією від 21.12.2025.
Оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, документально підтверджені судові витрати позивача підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача — Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у продовженні з 01 листопада 2025 року статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни”.
3. Зобов`язати Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (79022, м. Львів, вул. Виговського, 34; код ЄДРПОУ 26094903) продовжити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з 01 листопада 2025 року статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (код ЄДРПОУ 26094903) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 20 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.