Справа № 183/8399/25
№ 2/183/2597/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участю: секретаря судового засідання Моісєєва К. А., представника відповідача-1 Чабан О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про:
- усунення перешкод в розпорядженні майном ОСОБА_1 шляхом звільнення з-під арешту належної йому земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1223285000:02:006:0594, та скасування обтяження, накладеного постановою Прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня у вигляді арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяжень № 12699403,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі – позивач) через представника, ОСОБА_2 , звернувся до суду з цим позовом. 
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0250 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223285000:02:006:0594.
У червні 2025 року позивачем вчинено дії з перевірки документів та права власності та встановлено, що: згідно з інформаційною довідкою №431787474 від 18 червня 2025 року виявлено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження – 12699403, підстава обтяження – постанова про арешт нерухомого майна прокуратури Дніпропетровської області № Б/Н від 04 липня 2012 року на земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223285000:02:006:0594. Представник позивача вказує, що позивачеві не було відомо про накладення арешту та правових підстав, жодних документів з цього питання позивач не отримував.
04 липня 2025 року адвокат Данильченко М. С. здійснив адвокатський запит до Дніпропетровської обласної прокуратури, як до правонаступника Прокуратури Дніпропетровської області. 08 липня 2025 року позивачем отримано відповідь за вих. № 31/1-4245-25 від відповідача-1, згідно з якою відомостей щодо правових підстав накладення арешту не виявлено.
До того ж позивач зазначає, що арешти на земельні ділянки було накладено прокуратурою Дніпропетровської області на підставі положень КПК України, в редакції 1960 року, тому просить скасувати арешти з належного йому майна саме в порядку цивільного судочинства.
Постановленою суддею ухвалою від 25 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.
10 вересня 2025 року представником відповідача-1, Дніпропетровської обласної прокуратури, подано відзив на позов. У відзиві представник вказав, що проведеним обласною прокуратурою моніторингом даних Єдиного реєстру досудових розслідувань за період з 2012 до 2025 роки, за наданими представником позивача параметрами, відомостей не знайдено. Водночас, зазначених представником позивача даних недостатньо для надання більш детальної інформації у кримінальній справі. Розпорядником інформації щодо кримінальних справ та осіб, притягнутих до кримінальної відповідальності до 20 листопада 2012 року є Міністерство внутрішніх справ України. Крім того, відповідно до даних Національної кадастрової системи (nks.dzk.gov.ua), доступ до якої відкрито працівникам органів прокуратури Дніпропетровської області, вказана земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а також земель природно-заповідного фонду. Законодавчими нормами закріплено особливий статус земель лісогосподарського призначення зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, а відтак земельні ділянки вказаної категорії відносяться до речей, що обмежені у цивільному обороті. Таким чином, з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури про зняття арешту з земельної ділянки звернулася особа, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої не порушені, що свідчить про передчасність та необґрунтованість позовних вимог до Дніпропетровської обласної прокуратури.
Постановленою судом ухвалою від 10 жовтня 2025 року судове засідання у справі призначено в режимі відеоконференцзв`язку.
В підготовчому засіданні 15 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність та про підтримку вимог позову.
В судовому засіданні представник відповідача-1 вимоги відзиву підтримала та просила відмовити у позові.
Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, поважних причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 
Суд, дослідивши доводи заяв по суті справи, вступну промову та пояснення представника відповідача-1, перевіривши їх матеріалами справи, висновує таке.
Судом установлено, що згідно з засвідченою копією Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Орлівщинською сільською радою та зареєстрованого у відділі Держкомзему у Новомосковському районі, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500, кадастровий номер 1223285000:02:006:0594, на підставі рішення Орлівщинської сільської ради від 26 жовтня 2010 року № 78-12/У. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-10-126-02191 /а.с.8/;
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 червня 2025 року № 431787474, 05.07.2012 16:59:52 за № 12699403 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про арешт нерухомого майна, № Б/Н від 04 липня 2012 року, Прокуратура Дніпропетровської області, накладено обтяження на земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223285000:02:006:0594 /а.с.9/.
Як убачається зі змісту відповіді № 31/1-4245-25 від 08 липня 2025 року, наданої Дніпровською обласною прокуратурою на адвокатський запит, проведеним моніторингом ЄРДР за наданими представником позивача параметрами відомостей не знайдено. Зазначених у запиті даних недостатньо для надання більш детальної інформації у кримінальному провадженні. Розпорядником інформації щодо кримінальних справ та осіб, притягнутих до кримінальної відповідальності до 20 листопада 2012 року є МВС України /а.с.17/.
Також судом досліджено загальнодоступні, відкриті дані ДЗК, наявні у мережі Інтернет щодо земельної ділянки 1223285000:02:006:0594, з яких убачається наявність приватної власності на земельну ділянку, цільове призначення 02.01 (землі житлової та громадської забудови), площа ділянки 0,2490 га.
Водночас, при перевірці доводів представника відповідача-1 про віднесення меж земельної ділянки до земель природно заповідного фонду та лісового господарства, то при відкритті посилання на сайт http://nks.dzk.gov.ua/, який вказаний представником, як загальнодоступний, встановлено відсутність зв`язку з останнім.
Надані в справу докази свідчать про наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу наявності обтяження у праві власності позивача, накладеного постановою про арешт Прокуратури Дніпропетровської області.
Вирішуючи спір, суд керується такими нормами законодавства.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірні земельні ділянки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214КПК України 1960 року.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Судом установлено, що арешт на спірну земельну ділянку накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, про що свідчить дата накладення арешту, орган, за постановою якого накладено арешт. При цьому у суду відсутні підстави для висновку про інші правові підстави накладення прокуратурою арешту на майно в силу діючого на час накладення такого законодавства.
Відповідно до пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126).
Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.
З урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
Проте, Дніпровською обласною прокуратурою не надано жодних доказів на підтвердження існування відкритої кримінальної справи (кримінального провадження), в межах якої на спірну земельну ділянку накладено арешт.
Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від подальшого розслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.
Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року).
У цьому випадку, позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном, як власник такого майна, постановою Прокуратури Дніпропетровської області.
Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила, про наявність такої відповідачем, як в процесі досудового врегулювання спору так і в судовому засіданні не пояснено. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії.
Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх часткового задоволення.
Суду не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірна земельна ділянка, власником якої є позивач, стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт № 12699403, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 04 липня 2012 року, порушує права позивача, як власника нерухомого майна і такі обтяження мають бути усунуті шляхом скасування накладеного арешту.
Щодо посилань представника відповідача-1 на те, що земельна ділянка, на яку накладено арешт відноситься до земель лісового, природного заповідного фонду та не може перебувати у власності фізичної особи, як на підставу для відмови в скасуванні обтяження, то суд, з урахуванням перевірених загальнодоступних даних та цільового призначення спірної земельної ділянки з відповідним кадастровим номером, наявності підтвердженого позивачем засвідченою копією державного акту права власності, відхиляє такі посилання, як безпідставні, оскільки предметом розгляду справи є питання правомірності існування обтяження у праві власності, а не питання правомірності набуття права власності та володіння таким майном. Сумніви у правомочності власника майна не є належною правовою підставою продовження існування обмеження у праві розпорядження та користування. 
Водночас, суд вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, оскільки позивачем не пояснено, якими саме діями, рішеннями чи бездіяльністю порушені його права відповідачем-2, в той час як саме орган, яким накладено обтяження є належним відповідачем у цій справі.
В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 158, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
позов  ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про скасування арешту – задовольнити частково.
Зняти (скасувати) обтяження у виді арешту нерухомого майна, яке накладене постановою Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна без номеру від 04 липня 2012 року, зареєстроване 05 липня 2012 року за № 12699403, реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на нерухоме майно, належне  ОСОБА_1 , а саме, на земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223285000:02:006:0594.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду у повному обсязі складене та підписане 02 квітня 2026 року.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
відповідач-1 – Дніпропетровська обласна прокуратура, код в ЄДРПОУ 02909938; місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т Д. Яворницького, буд. 38;
відповідач-2 – Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, код в ЄДРПОУ 25287988; місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Артема, буд. 73.

Суддя          Д. О. Парфьонов