КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/20892/25
номер провадження: 22-ц/824/4501/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року у складі судді Ключника А.С., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 .
Заява мотивована тим, що у березні 2011 року ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2 , після чого вони почали проживати разом до 2020 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 мобілізували. 
Вказувала, що у травні 2025 року вона отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) сповіщення про те, що ОСОБА_2 зник безвісти. 
Зазначала, що 21 липня 2025 року вона звернулася до Міністерства оборони України з приводу зникнення ОСОБА_2 , на що отримала відповідь, що цивільна дружина може отримати доступ до конфіденційної інформації лише за рішенням суду, який встановить факт спільного проживання.
Указувала, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини необхідне їй для отримання грошового забезпечення за безвісти зниклого військовослужбовця, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 884 від 30 листопада 2016 року.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила встановити факт, що вона та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який під час бойового завдання поблизу н.п. Вільне Поле Донецької області зник безвісти 27 квітня 2025 року, проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 30 квітня 2016 року по 27 квітня 2025 року, тобто по день зникнення його безвісти.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, згідно з яким задовольнити її заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно встановив фактичні обставини щодо періоду спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , який був призваний на військову службу 14 січня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 та 27 квітня 2025 року під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Вільне Поле Донецької області зник безвісти.
Вказує, що вона просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 30 квітня 2016 року по 27 квітня 2025 року , тобто з часу смерті її чоловіка ОСОБА_3 29 квітня 2016 року і до дня зникнення безвісти ОСОБА_2 , однак суд неправильно оцінив обставини їх спільного проживання.
Зазначає, що вони проживали разом, вели спільний побут, спільно забезпечували сімейні потреби, купували продукти, ліки та інші необхідні речі, а ОСОБА_2 допомагав у вихованні її доньки, брав участь у сімейних подіях, зокрема у весіллі доньки та хрещенні дитини.
Посилається на те, що суд першої інстанції не допитав свідків, які могли підтвердити зазначені обставини, та не встановив усіх обставин справи.
Також зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне їй для отримання інформації від Військової частини НОМЕР_1 про обставини зникнення безвісти ОСОБА_2 , доступ до якої їй відмовляють у зв`язку з відсутністю статусу дружини, а також для реалізації прав члена сім`ї безвісти зниклого військовослужбовця, у тому числі щодо звернення за передбаченими законодавством виплатами.
Представник Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту не відповідають вимогам закону, не направлені на досягнення спеціальної мети щодо встановлення юридичних фактів, оскільки метою встановлення вказаного юридичного факту є отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який рахується зниклим безвісти на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 884 від 30 листопада 2016 року, на яке заявниця не матиме права, при встановленні судом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Крім того до заяви не долучено жодних доказів, які підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи обставини, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано належних і допустимих доказів того, що вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без шлюбу, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, вели спільний побут, спільний бюджет, спільно несли витрати та взагалі мали реальні сімейні відносини. Подані нею письмові докази суд визнав недостатніми, а жоден із них не підтверджує обставин спільного проживання.
Проте повністю з наведеними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п.5) ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до п.5) ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).
Отже в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із сповіщенням Військової частини НОМЕР_1 від 28 квітня 2025 року №1469, старший стрілець-оператор гірсько-штурмового відділення гірсько-штурмового взводу ІНФОРМАЦІЯ_6 Військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призваний на військову службу 14 січня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , 27 квітня 2025 року зник безвісти під час ведення бойових дій поблизу населеного пункту Вільне Поле Донецької області.
Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 стверджувала, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини необхідне їй для отримання грошового забезпечення за безвісти зниклого військовослужбовця.
Відповідно до п.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Аналогічні положення закріплені і в Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2025 року № 449).
Під час апеляційного розгляду справи заявник ОСОБА_1 пояснила, що у зниклого безвісти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є хвора мати, а дані про його батька їй не відомі. 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.82 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що за наведених фактичних обставин можливе задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може вплинути на права та законні інтереси батьків ОСОБА_2 , які відповідно до закону належать до кола осіб, на правове становище яких здатне вплинути ухвалене у справі судове рішення, оскільки у справах окремого провадження учасниками справи є заявник та інші заінтересовані особи, а такі справи розглядаються судом за участю заявника і заінтересованих осіб. 
З огляду на те, що за відсутності особистого розпорядження на випадок полону батьки військовослужбовця належать до кола осіб, яким може виплачуватися частина грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, саме вони підлягали обов`язковому залученню до участі у справі як заінтересовані особи. 
Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. 
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (ч.4 ст.294 ЦПК України).
Таким чином, з огляду на приписи ч.ч.3 та 4 ст. 294 ЦПК України, при вирішенні питання щодо належного складу всіх заінтересованих осіб, права чи законні інтереси яких може зачепити судове рішення у справі окремого провадження, підлягають застосуванню загальні правила цивільного процесу.
Оскільки ч.3 ст.294 ЦПК України фактично має бланкетний (відсильний) характер щодо порядку розгляду справ окремого провадження, то при визначенні належного складу заінтересованих осіб застосуванню підлягають загальні правила цивільного процесу, що застосовуються у позовному провадженні при вирішенні питання про залучення всіх осіб, на права, обов`язки чи законні інтереси яких може вплинути судове рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).
Аналогічні положення передбачені і у чинному ЦПК України.
Як зазначалося вище, у даній справі існують обставини, що зумовлюють обов`язкову участь батьків ОСОБА_2 як заінтересованих осіб, оскільки за відсутності особистого розпорядження на випадок полону вони відповідно до закону належать до кола осіб, яким може виплачуватися частина грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця, а отже можливе задоволення заяви ОСОБА_1 вплине на їх права та законні інтереси.
Тому колегія суддів приходить до висновку, що вимоги заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не могли бути розглянуті та вирішені по суті без залучення до участі у справі батьків ОСОБА_2 як заінтересованих осіб. Розгляд справи за їх відсутності свідчить про її розгляд за неналежного складу учасників, що перешкодило повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи.
Разом з тим, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі батьків ОСОБА_2 як заінтересованих осіб, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.
Отже, враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що у даній справі наявні обставини обов`язкової участі батьків ОСОБА_2 як заінтересованих осіб, яких не залучено до участі у справі, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу через неналежний суб`єктний склад, а не за наслідками розгляду заяви по суті. 
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, на наведені вище вимоги закону та встановлені обставини належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 за її необґрунтованістю та недоведеністю.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: