Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року Справа№200/1357/26 

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Єгорової Людмили Сергіївни про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
УСТАНОВИЛА:
Позивачі, ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач-1) та ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 , позивач-2), звернулися до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Єгорової Людмили Сергіївни (далі - ЦНАП м. Покровськ Донецької області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Єгорової Людмили Сергіївни, відповідач), у якому просять суд:
визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій №82286757 від 09.12.2025;
зобов`язати Центр надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 09.06.2025 звернулись із заявою про реєстрацію права власності на належне їм нерухоме майно. За результатами розгляду заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про відмову в проведені реєстраційних дій за заявою позивача. Відмову відповідача позивачі вважають безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просять задовольнити позовні вимоги. 
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.02.2026 у зазначеній справі відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Вказана ухвала суду отримана відповідачем 28.02.2026 о 05 год. 36 хв., що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету користувача.
У встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву не надано. 
Суд, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України, розгляд справи здійснив за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини, встановлені судом у справі, такі.
Позивачі звернулись до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Єгорової Людмили Сергіївни із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу від 01.07.2002 року, Позивачі набули право власності на зазначену квартиру. На момент укладання договору державна реєстрація права власності проводилась у Василівському районному бюро технічної інвентарізації (БТІ), що підтверджується реєстраційним посвідченням від 15.07.2002 р.. запис в реєстрову книгу за №8-№12 на зворотньому боці договору купівлі-продажу, відмітка про реєстрацію від 15.07.2002 наявна на технічному паспорті.
Згідно з паспортами Позивача 1 та Позивача 2 вони є прописаними за даною адресою з 07.08.2002 і дотепер. Вказане підтверджується витягами з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання. Відомість про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.05.2025 р., що видана Дніпрорудненською міською радою, засвідчує про відсутність серед зареєстрованих сторонніх осіб.
09.12.2025 державним реєстратором прийнято рішення № 82286757 про відмову у проведенні державної реєстрації на підставі неможливості отримання архівних даних БТІ, знищених внаслідок бойових дій.
Вважаючи рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій протиправним, позивачка звернулася до суду із даним позовом про його скасування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого (тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Виходячи з аналізу значеної правової норми, суд доходить до висновку, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідна для такої реєстрації, запитується державним реєстратором лише у двох випадках: 1) відсутність доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи відсутність необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено Законом № 1952-IV; 2) неподання відповідних документів заявником. Водночас, за відсутності вищенаведених обставин, державний реєстратор не зобов`язаний направляти відповідний запит.
З матеріалів справи вбачається, що право приватної власності позивачів на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено договором купівлі-продажу від 01.07.2002 року. На зворотній стороні договора наявний штамп про реєстрацію права приватної власності Василівським районним бюро технічної інвентарізації (БТІ).
Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, де зазначено, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Отже, судом встановлено, що реєстрація права власності позивачів на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , проведена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, а тому, у спірному випадку відсутні обставини для зупинення розгляду (залишення без руху згідно змін в редакції Закону від 10.10.2024 № 4017-IX) заяви позивачів про реєстрацію права власності на житловий будинок.
Статтею 24 Закону № 1952-IV встановлені підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (пункт 8 частини першої).
Враховуючи відсутність підстав для зупинення розгляду (залишення без руху згідно змін в редакції Закону від 10.10.2024 № 4017-IX) заяви позивачів про реєстрацію права власності, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача про відмову в проведенні реєстраційних дій від №82286757 від 09.12.2025.
Суд також наголошує, що не може бути підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності неотримання відповіді на запит, направлений відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV.
Так, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Василівська міська територіальна громада за винятком с. Кам`янське, с. Плавні, з 26.02.2022 віднесена до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України.
Отже, у випадку направлення запиту на адресу Районного КП «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, відповідач заздалегідь обізнаний про неможливість його вручення адресату, що очевидно має наслідком неотримання відповіді на нього.
Стосовно обраного способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За приписами статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
Суд вважає, що задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
При цьому, такий спосіб захисту порушеного права не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки у спірному випадку повноваження відповідача щодо проведення реєстраціних дій не є дискреційними.
Так, дискреційні повноваження - це повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
Водночас, у спірному випадку дискреція відсутня, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд провести реєстраційні дії, або відмовити у їх проведенні, існує лише один правомірний варіант поведінки.
Враховуючи той факт, що рішення про відмову в державній реєстрації речових прав на нерухоме майно є протиправним, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів статті 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.
Водночас, за обставинами даної справи судом встановлено, що позивачами надано державному реєстратору оригінал документа, який належним чином засвідчує право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів того, що право позивачів на вказане нерухоме майно оспорюється або не визнається іншою особою, до суду не надано
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а надані письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення позовної заяви.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Єгорової Людмили Сергіївни (85300, Донецька область, м. Покровськ, пл. Шибанкова, 11, ЄДРПОУ 42818800) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій №82286757 від 09.12.2025.
Зобов`язати Центр надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області (85300, Донецька область, м. Покровськ, пл. Шибанкова, 11, ЄДРПОУ 42818800) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області (85300, Донецька область, м. Покровськ, пл. Шибанкова, 11, ЄДРПОУ 42818800) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок. 
Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.
Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.
Повний текст судового рішення складено 25.03.2026. 

Суддя І.В. Буряк