ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/12711/25 Суддя (судді) першої інстанції: Кочанова П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовано особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо залишення без розгляду звернення позивача, зареєстрованого 06.02.2025 р. за № П-19927,
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути належним чином звернення людини з інвалідністю II групи ОСОБА_3 , зареєстрованого 06.02.2025 р. за №П-19927,
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти відповідне рішення та повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою практичної реалізації п. 13 ч. 1 ст. 23 НПА за№3545-ХІІ.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 , зареєстрованої 06.02.2025 року за № П-19927.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) розглянути належним чином заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), зареєстровану 06.02.2025 року за №П-19927.
В іншій частині задоволення позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою з інвалідністю ІІ групи, та матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Судом встановлено, що 5 лютого 2025 року, позивач звернулась до відповідача з заявою, яку отримано відповідачем 8 лютого 2025 року, що підтверджується трекінгом відправлення 0100199592976.
Також, матеріали справи містять вимогу ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку отримано відповідачем 6 лютого 2025 року та зареєстровано за №П-19927.
Будь-якого рішення за результатом розгляду звернення позивача, матеріали справи не містять.
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 40 Конституції України визначає, що кожен має право подавати індивідуальні або колективні письмові звернення, а також особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їхніх посадових і службових осіб. Ці органи та особи зобов`язані розглянути такі звернення та надати обґрунтовану відповідь у строки, встановлені законом.
Крім того, кожній особі гарантується право оскаржувати в судовому порядку рішення, дії або бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також їхніх посадових і службових осіб (частина перша статті 55 Конституції України).
Порядок практичної реалізації громадянами України права на звернення, передбаченого статтею 40 Конституції України, регулюється Законом України «Про звернення громадян».
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, як і їхні посадові особи, повинні діяти виключно на підставі, у межах повноважень і у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 40 Конституції України, кожен має право подавати індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до відповідних органів і посадових осіб, які зобов`язані розглянути такі звернення та надати мотивовану відповідь у визначений законом строк.
Відповідно до статті 1 Закону № 393/96-ВР, громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, а також до посадових осіб відповідно до їхніх повноважень. Такі звернення можуть містити зауваження, пропозиції, скарги, заяви або клопотання, що стосуються їхньої діяльності, реалізації соціально-економічних, політичних та особистих прав громадян, а також повідомлення про їх порушення.
Згідно зі статтею 3 цього Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в усній або письмовій формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) та скарги.
Пропозиція (зауваження) - це звернення, у якому громадяни висловлюють поради або рекомендації щодо діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів і посадових осіб, а також власні думки щодо врегулювання суспільних відносин, умов життя населення та вдосконалення правової бази державного і громадського життя, включаючи соціально-культурну сферу та інші напрями діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням сприяти реалізації їхніх прав і законних інтересів, закріплених Конституцією та чинним законодавством, або повідомлення про порушення законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад і посадових осіб. У таких зверненнях також можуть висловлюватися пропозиції щодо покращення їхньої діяльності. Клопотання, зокрема, є письмовим зверненням із проханням про визнання за особою певного статусу, прав чи свобод.
Скарга - це звернення, в якому міститься вимога щодо поновлення порушених прав і захисту законних інтересів громадян, які були порушені рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян або посадових осіб.
Згідно з частиною першою статті 5 цього Закону, звернення громадян подаються до тих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи посадових осіб, до компетенції яких належить вирішення питань, порушених у таких зверненнях.
Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону № 393/96-ВР).
При цьому частини третя і четверта статті 7 цього Закону передбачають, що якщо питання, викладені у зверненні, не належать до повноважень органу чи посадової особи, які його отримали, таке звернення має бути не пізніше ніж у п`ятиденний строк переслане за належністю відповідному органу або посадовій особі, про що обов`язково повідомляється заявник. Якщо ж у зверненні відсутні необхідні дані для ухвалення обґрунтованого рішення, воно в той самий строк повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Законодавством заборонено направляти скарги громадян на розгляд тим органам або посадовим особам, рішення чи дії яких оскаржуються.
Таким чином, відповідно до чинного законодавства, звернення громадян повинні розглядатися тим органом, який має повноваження вирішувати питання, порушені у таких зверненнях.
Подібну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 800/580/17.
Стаття 12 Закону № 393/96-ВР визначає сферу дії цього Закону та встановлює, що його положення не поширюються на порядок розгляду заяв і скарг, який регулюється кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством у сфері захисту економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, а також законами України «Про запобігання корупції» та «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, органи місцевого самоврядування та їхні посадові особи, а також керівники і посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та об`єднань громадян, зобов`язані своєчасно, об`єктивно та всебічно розглядати заяви (клопотання), перевіряти наведені у них обставини, ухвалювати рішення відповідно до чинного законодавства, забезпечувати їх виконання та повідомляти громадян про результати розгляду.
Відповідь за результатами розгляду заяв або клопотань обов`язково надається тим органом, який їх отримав і який уповноважений вирішувати порушені питання, за підписом керівника або особи, що виконує його обов`язки.
Рішення про відмову у задоволенні вимог, викладених у заяві чи клопотанні, має бути доведене до відома заявника у письмовій формі з обов`язковим посиланням на норми закону, зазначенням підстав відмови та роз`ясненням порядку його оскарження.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 393/96-ВР, скарга на рішення, дії чи бездіяльність відповідних органів, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, засобів масової інформації або посадових осіб подається в порядку підлеглості до вищого органу або посадової особи. Водночас це не позбавляє громадянина права звернутися до суду, а за відсутності такого органу або у разі незгоди з прийнятим рішенням - безпосередньо до суду.
Згідно зі статтею 18 Закону № 393/96-ВР, громадянин, який подав заяву чи скаргу, має право особисто викладати свої аргументи особі, що здійснює перевірку, брати участь у її проведенні, ознайомлюватися з матеріалами перевірки, подавати додаткові документи або вимагати їх витребування, бути присутнім при розгляді звернення, користуватися допомогою адвоката чи іншого представника, отримати письмову відповідь про результати розгляду, вимагати дотримання таємниці розгляду, а також претендувати на відшкодування збитків у разі порушення встановленого порядку.
Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їхні керівники та посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані забезпечувати всебічний, об`єктивний і своєчасний розгляд заяв і скарг, у разі обмеження доступу до інформації - приймати мотивовані рішення, за потреби запрошувати громадян до участі в розгляді, скасовувати або змінювати незаконні рішення, вживати заходів для припинення порушень, усувати причини їх виникнення, поновлювати порушені права громадян, забезпечувати виконання прийнятих рішень, письмово інформувати заявників про результати розгляду, відшкодовувати завдані збитки, притягувати винних осіб до відповідальності, роз`яснювати порядок оскарження рішень, не допускати безпідставної передачі звернень іншим органам, а також організовувати і контролювати роботу із зверненнями громадян.
У разі необхідності та за наявності відповідних можливостей, розгляд звернень може бути покладений на спеціально уповноважених посадових осіб або підрозділи в межах бюджетних призначень, що, однак, не звільняє керівників від обов`язку особисто контролювати цю роботу.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 20 Закону № 393/96-ВР, звернення громадян підлягають розгляду та вирішенню у строк, що не перевищує одного місяця з дня їх надходження. Ті ж звернення, які не потребують додаткового вивчення, повинні розглядатися невідкладно, але в будь-якому разі не пізніше п`ятнадцяти днів з моменту їх отримання. У випадку, коли вирішення питань, порушених у зверненні, неможливе у місячний строк, керівник відповідного органу, підприємства, установи чи організації або його заступник визначає додатковий строк для розгляду, про що обов`язково повідомляє заявника. При цьому загальна тривалість розгляду не може перевищувати сорока п`яти днів.
За наявності обґрунтованої письмової вимоги громадянина строк розгляду звернення може бути скорочений порівняно з установленими цією статтею межами.
Звернення осіб, які відповідно до законодавства мають пільги, підлягають розгляду в першочерговому порядку.
Отже, у разі надходження звернення до відповідного органу, такий орган зобов`язаний здійснити об`єктивну, всебічну та своєчасну перевірку викладених у ньому обставин, а також письмово повідомити заявника про результати розгляду і зміст прийнятого рішення. Це означає, що орган повинен або надати вмотивовану і обґрунтовану відповідь, або ухвалити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, клопотанні чи скарзі.
Разом із тим, стаття 8 Закону України «Про звернення громадян» визначає перелік звернень, які не підлягають розгляду та вирішенню. Зокрема, анонімними визнаються письмові звернення, у яких не зазначено місце проживання заявника, відсутній підпис автора (або авторів), або ж неможливо встановити авторство, і такі звернення не розглядаються.
Також не підлягають розгляду повторні звернення до одного й того самого органу від одного й того самого громадянина з одного й того ж питання, якщо перше звернення вже вирішено по суті. Окрім того, не розглядаються звернення, строки розгляду яких визначені статтею 17 цього Закону, а також звернення осіб, яких суд визнав недієздатними. Рішення про припинення розгляду таких звернень приймає керівник відповідного органу, про що повідомляється заявник.
Порядок приймання, реєстрації, розгляду, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших осіб, які перебувають на території України на законних підставах, у структурних підрозділах Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, інших органах військового управління, військових частинах, навчальних закладах, установах та організаціях визначається Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 23.01.2017 за № 94/29962 (далі - Інструкція № 735).
Усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління та військових частин, підлягають обов`язковій класифікації відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян» за видами: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) та скарги. Їх подальший розгляд здійснюється з урахуванням особливостей, визначених статтями 14, 15 і 16 цього Закону.
Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 7 і 8 розділу ІІ Інструкції № 735, письмові звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління і призначення відповідального виконавця. Такий первинний розгляд здійснюється керівниками органів військового управління або їхніми заступниками в межах наданих повноважень.
У зверненні обов`язково мають бути зазначені прізвище, ім`я та по батькові заявника, його місце проживання, викладена суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, а також прохання або вимоги. Письмове звернення повинно бути оформлене у друкованому вигляді або написане від руки розбірливо, чітко підписане заявником (або групою заявників) із зазначенням дати. В електронному зверненні також необхідно вказати адресу електронної пошти або інші засоби зв`язку для отримання відповіді. Використання електронного цифрового підпису при поданні такого звернення не є обов`язковим. Якщо звернення оформлене з порушенням цих вимог, воно повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніше ніж через десять днів із моменту його надходження. Анонімні звернення розгляду не підлягають.
Звернення може подаватися як індивідуальною особою, так і групою осіб (колективне звернення), а також надсилатися поштою чи електронною поштою або передаватися особисто чи через уповноваженого представника, повноваження якого оформлені відповідно до вимог законодавства.
Згідно з розділом ІІІ Інструкції № 735, строк розгляду звернень обчислюється з дня, наступного за днем їх надходження та реєстрації, і триває до дня направлення відповіді заявнику. Якщо останній день строку припадає на неробочий день, останнім днем вважається перший після нього робочий день.
Строк розгляду звернень визначається з моменту їх реєстрації у відповідному структурному підрозділі Міністерства оборони України, відповідальному за організацію роботи зі зверненнями громадян.
Звернення підлягають розгляду у строк не більше одного місяця з дня їх надходження, включаючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, що не потребують додаткового вивчення чи перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів.
Якщо у встановлений місячний строк вирішити питання неможливо, керівник органу військового управління, командир військової частини або особа, яка виконує його обов`язки, встановлює додатковий строк, необхідний для розгляду, повідомляючи про це заявника. Водночас загальний строк розгляду не може перевищувати сорока п`яти днів.
Звернення вважається вирішеним тоді, коли розглянуто всі поставлені в ньому питання, ухвалено обґрунтоване рішення, вжито необхідних заходів для його виконання та повідомлено заявника про результати розгляду.
Відповідь за результатами розгляду звернення надається тим органом військового управління або військовою частиною, які його отримали та до компетенції яких належить вирішення порушених питань, за підписом керівника або іншої уповноваженої особи.
У разі відмови у задоволенні вимог чи прохань, викладених у зверненні, заявнику надсилається письмова відповідь із посиланням на норми чинного законодавства, викладенням причин відмови та роз`ясненням порядку її оскарження. При цьому зазначаються заходи, вжиті для перевірки звернення. Якщо відповідь надається усно, складається відповідна довідка, яка долучається до матеріалів перевірки.
Особлива увага приділяється зверненням окремих категорій громадян, зокрема Героїв України, ветеранів війни, учасників бойових дій, ветеранів праці та військової служби, осіб з інвалідністю, непрацездатних осіб, постраждалих від Чорнобильської катастрофи, багатодітних сімей, одиноких батьків, членів сімей військовослужбовців - учасників ООС та АТО, а також інших осіб, які потребують соціального захисту та підтримки.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач розглянув заяву позивача, зокрема заяву від 5 лютого 2025 року, яка була надіслана поштою та отримана відповідачем 8 лютого 2025 року (що підтверджується трекінгом відправлення № 0100199592976), а також вимогу позивача, отриману відповідачем 6 лютого 2025 року та зареєстровану за № П-19927.
Водночас відповідач не вчинив жодних дій для спростування наведених позивачем обставин.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення, за винятком випадків, передбачених статтею 78 цього Кодексу. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності покладається саме на відповідача.
Суд зазначає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не має права ухилятися від прийняття рішення, якщо воно належить до його виключної компетенції. Відсутність належним чином оформленого рішення у такому випадку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного суб`єкта.
З огляду на викладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 та, як наслідок, зобов`язання відповідача належним чином розглянути звернення позивача, зареєстроване 06.02.2025 за № П-19927.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення та повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою реалізації пункту 13 частини першої статті 23 нормативно-правового акта № 3545-ХІІ, колегія суддів зазначає таке.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині, виходячи з того, що відповідачем не було розглянуто заяву позивача, зареєстровану 06 лютого 2025 року за № П-19927, а також не прийнято жодного рішення за результатами її розгляду.
За таких обставин вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення та вчинити певні дії є передчасними, оскільки відсутній сам факт прийняття відповідачем рішення, яке могло б бути предметом судового контролю.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є зобов`язання відповідача розглянути подану заяву та прийняти відповідне рішення за її результатами.
З огляду на викладене, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в цій частині не вбачається, у зв`язку з чим воно підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильності застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим підстав для її задоволення не вбачається.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.В. Файдюк