ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м.Чернівці
18 лютого 2026 року 	Справа № 926/4462/25	

Суддя Господарського суду Чернівецької області Світлана Гушилик, за участю секретаря судового засідання Григорічук Б.В., розглянувши справу №926/4462/25

За позовом Приватного акціонерного товариства “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” (04050, м.Київ, вул.Глибочицька, 44)

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик” (58025, м.Чернівці, вул.Чудейська, 9)

Про стягнення коштів в порядку регресу в розмірі 33604,93 грн 

За участі представників:
Від позивача: не з`явився
Від відповідача: не з`явився 

СУТЬ СПОРУ: Приватне акціонерне товариство “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик” про стягнення коштів в порядку регресу в розмірі 33604,93 грн, згідно рахунку №SK-2300226 від 11.01.2023 року за відновлювальний ремонт транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 10.01.2023 року в м.Києві по вул.Калачівській, 13, за участі водія відповідача ОСОБА_1 .
В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 22.02.2016 року між Приватним акціонерним товариством “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Сканія Кредіт Україна” укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО) №06/02-069407, згідно якого, згідно якого застраховано транспортний засіб Scania P 250 B4X2NA д.н. НОМЕР_1 .
10.01.2023 року в м.Києві по вул.Калачівська, 13, водій ОСОБА_1 , який є працівником Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик”, керуючи транспортним засобом SCANIA, G420 д.н. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з припаркованим транспортним засобом Scania P 250 B4X2NA д.н. НОМЕР_1 , внаслідок чого застрахований транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень на суму 33604,93 грн, яку позивач просить стягнути в порядку регресу з роботодавця відповідача.
29.12.2025 року відділом документального та інформаційного забезпечення суду зареєстровано матеріали позовної заяви за вх.№4462, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано судді Гушилик С.
Ухвалою суду від 30.12.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 26.01.2026 року.
23.01.2026 року від представника позивача надійшла заява (вх.№308), в якій просить розгляд справи проводити без його участі.
Від представника відповідача 23.01.2026 року надійшло клопотання про ознайомлення представника з матеріалами справи та про відкладення судового засідання (вх.№286).
Ухвалою суду від 26.01.2026 року відкладено судове засідання на 18.02.2026 року на 10:00 год.
13.02.2026 року від представника позивача повторно надійшла заява (вх.№679), в якій просить розгляд справи проводити без його участі, при цьому наголошує на тому, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
В судове засідання 18.02.2026 року представник відповідача повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи по суті.
Після судового засідання 18.02.2026 року о 10:45 год., на електронну адресу суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання (вх.№653), при цьому, представником не подано доказів в підтвердження неможливості бути присутнім в судовому засіданні.
Згідно з ч.ч.5, 7 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Як визначено ч.11 ст.242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до п.17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (надалі - ЄСІТС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя №845/0/15-21 від 17.08.2021 року, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Пунктом 37 Положення про ЄСІТС унормовано, що підсистема Електронний суд забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).
Згідно з п.42 Положення про ЄСІТС у разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.
Відповідно до п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Абзацом 2 зазначеної норми врегульовано, що якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 року у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до Електронного кабінету є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
За змістом ст.2 Закону України “Про доступ до судових рішень”, кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (Постанова Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі №921/6/18).
Суд зазначає про належне виконання ним обов`язку щодо повідомлення усіх учасників справи про час, дату та місце розгляду справи, зокрема відповідача повідомлено, шляхом надіслання ухвал суду в електронній формі до його Електронного кабінету, поштовим зв`язком та оприлюдненням в електронній формі в Державному реєстрі судових рішень.
Ухвали суду були внесені до АСДС та автоматично направлені в електронний кабінет сторін та доставлені до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Сторони у справі не позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про рух справи завдяки відкритому безоплатному цілодобовому доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень та скористатися наданими їм процесуальними правами та зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням по їхній справі, добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Пунктами 1, 2 ч.3 ст.202 ГПК України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Як суд зазначив раніше, в розумінні ст.ст.120, 122, 242 ГПК України, відповідача та його уповноваженого представника належним чином було повідомлення про місце, дату та час судового засідання, повторна заява представника відповідача надійшла після закінчення судового засідання, а саме о 10:45 год, що підтверджується витягом з електронної пошти суду, вказана заява не підтверджена документально, представник відповідача, ознайомлений з матеріалами справи, проте, своїм правом на подання відзиву не скористався, попереднє судове засідання було відкладено саме за його заявою, а відтак, суд вважає заяву про відкладення розгляду справи необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.
Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст.114 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене з метою забезпечення процесуальних прав сторін у справі, суд вважає необхідним розглянути дану справу в межах розумного строку.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд –
ВСТАНОВИВ:
22.02.2016 року між Приватним акціонерним товариством “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” (далі – страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Сканія Кредіт Україна” (далі – страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО) №06/02-069407 (далі – договір), згідно якого застраховано транспортний засіб Scania P 250 B4X2NA д.н. НОМЕР_1 .
14.06.2022 року між страховиком та Товариством з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик” укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів №ЕР-209452082, яким застраховано транспортний засіб SCANIA, G420 д.н. НОМЕР_2 (далі – поліс).
10.01.2023 року в м.Києві по вул.Калачівська, 13, водій ОСОБА_1 , який є працівником Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик”, керуючи транспортним засобом SCANIA, G420 д.н. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з припаркованим транспортним засобом Scania P 250 B4X2NA д.н. НОМЕР_1 , про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №237804, в кому зазначено, що транспортний засіб SCANIA, G420 д.н. НОМЕР_2 належить Товариству з обмеженою відповідністю “Томтранс Логістик”.
11.01.2023 року страховиком складено акт огляду транспортного засобу страхувальника, в якому зазначено пошкодження транспортного засобу. 
Страхувальник замовив запчастини у ТОВ “Сканія Україна” Київська філія, згідно рахунку на передплату №SK-2300226 від 11.01.2023 року на суму 33604,93 грн. 
На підставі рахунку №SK-2300226 від 11.01.2023 року, страхувальником здійснено розрахунок суми страхового відшкодування у справі №230000679620, згідно якого, 13.01.2023 року ним складено страховий акт №230000679620, на підставі заяви про настання страхового випадку від 10.01.2023 року, яким визначено суму яка належить до сплати в розмірі 33604,93 грн.
Платіжною інструкцією №3Р003632 від 13.01.2023 року страховиком здійснено на рахунок страхувальника платіж в розмірі 33604,93 грн за відшкодування згідно страхового акту №230000679620.
Постановою Дніпровського суду м.Києва від 21.04.2023 року у справі №755/1573/23 (пров.№3/755/1281/23), визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17 000 /сімнадцять тисяч/ гривень із позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 /один/ рік.
Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2023 року постанову Дніпровського суду м.Києва від 21.04.2023 року у справі №755/1573/23 (пров.№3/755/1281/23) залишено без змін, отже рішення набрало законної сили 10.07.2023 року.
У вказаній постанові суду встановлено, що громадянин ОСОБА_1 є працівником на посаді водія в Товаристві з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик”.
Згідно із ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними та об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Отже, встановлені в постановах Дніпровського суду м.Києва від 21.04.2023 року та Київського апеляційного суду від 10.07.2023 року у справі №944/1573/23 (пров.№3/755/1281/23) обставини щодо вчинення адміністративного правопорушення громадянином ОСОБА_1 , його перебування у трудових відносинах з ТОВ “Томтранс Логістик” - є преюдиційними для господарського суду під час розгляду даної справи, а тому не підлягають повторному доказуванню.
16.01.2023 року ПАТ “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” направила ТОВ “Томтранс Логістик” та ОСОБА_2 претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 33604,93 грн, в якій просила протягом 10 днів з дня отримання претензії сплатити кошти в розмірі 33604,93 грн, однак вимога залишена без відповіді. 
У зв`язку із неповерненням коштів, ПАТ “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” звернулась про стягнення коштів в порядку регресу з ТОВ “Томтранс Логістик”, як з роботодавця ОСОБА_1 , в судовому порядку.
Згідно із ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України).
Одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом
Згідно ст.1 Закону України «Про страхування» (далі – Закон), страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до ст.16 Закону, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.
За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.3 ст.510 ЦК України).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України).
У відповідності до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Порядок здійснення страхового відшкодування врегульований спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Згідно із ч.1 ст.25 Закону, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК України).
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.
Таким чином шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц.
Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі №914/820/17 дійшов висновку, що з аналізу ч.1 ст.1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами Це можуть бути дії виробничого господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
За змістом ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія, який спричинив дорожньо- транспортну пригоду:- якщо водій керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п.п.а п.38.1.1 ст.38 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»); якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (п.п.в, п.38.1.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Як зазначалось судом раніше, постановою Дніпровського районного суду м.Києва встановлено, що водій керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного сп`яніння.
Так, протоколом про адміністративне правопорушення №237804 від 10.01.2023 року встановлено, що громадянин ОСОБА_1 керував транспортним засобом SCANIA, G420 д.н. НОМЕР_3 , який належить ТОВ “Томтранс Логістик” та є його працівником на посаді водія, що підтверджено постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 21.04.2023 року.
Позивачем 13.01.2023 року сплачено страхове відшкодування за пошкодження транспортного засобу у розмірі 33604,93 грн, однак ні водій, ні його роботодавець не повернули дані кошти, у зв`язку із чим позивач вернувся з вимогою про їх стягнення в порядку регресу саме до ТОВ “Томтранс Логістик”.
Відповідач не спростував доводів позивача, не довів наявність обставин для відмови у позові. Станом на день розгляду справи заборгованість з відшкодування в порядку регресу не погашена, а відтак підлягає стягненню.
Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.79 ГПК України).
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
З аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів в порядку регресу, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 42, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд –
УХВАЛИВ:
1.Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” (04050, м.Київ, вул.Глибочицька, 44) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик” (58025, м.Чернівці, вул.Чудейська, 9) про стягнення коштів в порядку регресу в розмірі 33604,93 грн - задовольнити в повному обсязі.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Томтранс Логістик” (58025, м.Чернівці, вул.Чудейська, 9, код 43085208) на користь Приватного акціонерного товариства “Українська страхова компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” (04050, м.Київ, вул.Глибочицька, 44, код 24175269) кошти в сумі 33604,93 грн та 2422,40 грн судового збору.
Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.257 ГПК України). 
Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб – порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб – адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.
Повне рішення складено та підписано 19.02.2026 року
Суддя  Світлана ГУШИЛИК