С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/3959/26
В справі 741/1113/25
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

І. Вступна частина 
17 лютого 2026 року в місті Києві 
Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря Левіцької Н.О.
представника Відповідача-1 - ОСОБА_3. 

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

ІІ. Описова частина
У червні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Ващенко М.О. звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовом, у якому просив:
- встановити факт перебування сина ОСОБА_1 на утриманні батька ОСОБА_2 , який зник безвісти 11.04.2024 поблизу населеного пункту Победа Донецької області відповідно до сповіщення № 26 від 15.04.2024;
- встановити факт спільного проживання сина ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_2 , який зник безвісти 11.04.2024 поблизу населеного пункту Победа Донецької області відповідно до сповіщення № 26 від 15.04.2024, без реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його батько, ОСОБА_2 , був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України та зник безвісти 11.04.2024 поблизу населеного пункту Победа Донецької області, що підтверджується сповіщенням сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісти № 26, витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024270420000080, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо обставин зникнення безвісти ОСОБА_2 .
Позивач посилався на те, що до мобілізації батька та після неї він постійно отримував від батька допомогу, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, вони проживали разом по одній адресі; батько сплачував комунальні платежі, придбавав одяг та інші побутові речі. Встановлення цих фактів, на думку позивача, необхідне для реалізації права на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022.
Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 27.06.2025 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
07.10.2025 до суду надійшов відзив представника Військової частини НОМЕР_1 , в якому він проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що встановлення фактів, про які йдеться у позові не матиме жодного юридичного значення для досягнення мети отримання Позивачем грошового забезпечення замість батька , який зник безвісти.
23.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Міністерства оборони України, в якому відповідач просив залишити позовну заяву без руху, а у разі незадоволення цього клопотання - відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначав, що предмет справи не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, позивач не надав доказів звернення до військової частини та отримання офіційної відмови, а також не надав доказів непрацездатності та перебування на повному утриманні ОСОБА_2 ; батько позивача вважається зниклим безвісти, а не загиблим, що суперечить задекларованій меті встановлення юридичного факту - отриманню одноразової грошової допомоги, яка призначається у разі загибелі військовослужбовця.
У судовому засіданні 17.02.2026 представник Відповідача-1 - Військової частини НОМЕР_1 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.
Представник Позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Представник Відповідача-2 - Міністерства оброни України до суду не з`явився.

ІІІ. Мотивувальна частина
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, доданою до позовної заяви.
Згідно зі сповіщенням сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісти № 26 від 15.04.2024, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , зник безвісти 11.04.2024 поблизу населеного пункту Победа Донецької області. За фактом його зникнення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2024 внесено відомості за № 12024270420000080.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оголошений померлим та не визнаний безвісно відсутнім. Станом на час розгляду справи його статус - зниклий безвісти військовослужбовець.
Встановлено, що 28.10.2024 Позивач звернувся з заявою про нарахування та виплату йому грошового забезпечення батька як військовослужбовця, що зник безвісти за особливих обставин.
Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2025 Позивачу відмовлено в задоволенні заяви з мотивів того, що ним, як повнолітньою особою, не надано доказів відсутності у зниклого безвісти військовослужбовця родичів, які мають переважне право на отримання грошового забезпечення згідно абзацу 1 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, а також доказів спільного проживання із батьком.
Позивач мотивує заявлені вимоги необхідністю встановлення наведених фактів для подальшої реалізації права на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022.
Враховуючи, що Позивач обрав позовну форму провадження, обґрунтовуючи це очікуваним спором з органами, які вирішують питання виплат, а до участі у справі як відповідачі залучені військова частина НОМЕР_1 та Міністерство оборони України, суд розглядає цю справу в порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження. 

У порядку окремого провадження, як і в порядку позовного провадження, суд встановлює лише такі факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав заявника, тобто факти, які мають юридичне значення (частина 1 статті 315 ЦПК України, пункти 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»). Відсутність юридичного значення факту, про встановлення якого просить заявник, є самостійною підставою для відмови в задоволенні такої вимоги.
Позивач визначив мету встановлення фактів перебування на утриманні та спільного проживання з батьком - отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та одноразової грошової допомоги за постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022. Тому суд перевіряє, чи мають ці факти юридичне значення для реалізації саме наведених прав позивача.

Щодо грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця суд зазначає наступне.
Правовою підставою для виплати грошового забезпечення військовослужбовця, зниклого безвісти, є пункт 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.
Законом України від 08.10.2024 № 3995-IX «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», який набрав чинності з 01.02.2025, пункт 6 статті 9 Закону № 2011-XII викладено в новій редакції, що принципово змінила коло осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців, та порядок такого розподілу.
Згідно з пунктом 6 статті 9 Закону № 2011-XII у редакції, чинній з 01.02.2025, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Суд зазначає, що у чинній з 01.02.2025 редакції пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII категорію «особи, які перебувають на утриманні військовослужбовця» повністю виключено з кола одержувачів грошового забезпечення. Коло осіб, які мають право на отримання виплат, визначено за принципом формальних родинних чи правових зв`язків - дружина (чоловік), малолітні (неповнолітні) діти, діти з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця (перша черга); повнолітні діти та рідні брати (сестри), законним представником яких є військовослужбовець (друга черга).
Таким чином, для отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця за чинним законодавством не вимагається встановлення факту перебування члена сім`ї на його утриманні. Право на виплату зумовлюється наявністю у особи відповідного родинного статусу та відсутністю осіб переважної черги (у випадку другої черги), а не самим фактом перебування на утриманні. Позивач, як повнолітня дитина ОСОБА_2 , за чинним законом належить до другої черги одержувачів, і його право на отримання виплати залежить не від факту утримання, а від встановлення того, що у зниклого безвісти військовослужбовця відсутні особи з першої черги, зазначені в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, щодо періоду з 11.04.2024 по 31.01.2025 питання про право Позивача на грошове забезпечення розглядається за нормами, чинними на відповідні дати, а щодо періоду з 01.02.2025 - за чинною редакцією Закону № 2011-XII.
При цьому, і в редакції пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII, що діяла до 01.02.2025, категорія «осіб, які перебувають на утриманні військовослужбовців» застосовувалась виключно субсидіарно - за відсутності дружини (чоловіка), неповнолітніх дітей та їхніх законних представників, і поряд із категорією «батьки військовослужбовця, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі і не має дітей». Позивач, який є повнолітньою дитиною військовослужбовця, в попередній редакції також охоплювався самостійною категорією «повнолітні діти, які проживають з дружиною», що не вимагала окремого доведення факту утримання як такого.
За змістом позовної заяви, а також враховуючи зміст листа-відмови від 16.06.2025, реальні причини відмови у виплаті Позивачу грошового забезпечення батька пов`язані не з недоведеністю перебування Позивача на утриманні, а з тим, що ним не надано доказів відсутності осіб переважної черги та доказів спільного проживання. Ці обставини при встановленні самого лише факту перебування на утриманні судом не з`ясовуються і результатом такого встановлення не спростовуються.
За таких обставин встановлення судом факту перебування ОСОБА_1 на утриманні батька ОСОБА_2 не може мати для Позивача юридичного значення в контексті реалізації його права на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, оскільки чинне законодавство не ставить виникнення такого права у залежність від цієї обставини.

Щодо одноразової грошової допомоги за постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» передбачено виплату одноразової грошової допомоги членам сімей військовослужбовців у разі їх загибелі (смерті) під час безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Аналогічно, одноразова грошова допомога, передбачена статтею 16 Закону № 2011-XII, виплачується в разі загибелі (смерті) військовослужбовця. Згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають, зокрема, утриманці загиблої (померлої) особи, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є зниклим безвісти військовослужбовцем; у встановленому законом порядку він не оголошений померлим, не визнаний безвісно відсутнім, його загибель (смерть) у відповідному порядку не встановлена.
Відповідно до статті 46 Цивільного кодексу України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. 
Юридичним складом, необхідним для виникнення у членів сім`ї військовослужбовця права на одноразову грошову допомогу, є, зокрема, встановлений у визначеному законом порядку факт загибелі (смерті) військовослужбовця або оголошення його померлим. До моменту, коли такий факт буде встановлено у встановленому законом порядку, право особи на отримання одноразової грошової допомоги не виникає, а встановлення судом факту перебування такої особи на утриманні військовослужбовця не створює самостійних правових наслідків у сфері виплати одноразової грошової допомоги.
Отже, на час розгляду цієї справи правові підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька не настали. Встановлення судом факту перебування ОСОБА_1 на утриманні батька ОСОБА_2 у зв`язку із заявленою метою - отримання одноразової грошової допомоги - на поточному етапі юридичного значення не має.

Щодо вимоги Позивача про встановлення факту спільного проживання сина з батьком без реєстрації слід зазначити, що такий факт чинним законодавством про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їхніх сімей не передбачений як підстава виникнення права на грошове забезпечення або одноразову грошову допомогу. Відносини батьківства підтверджуються свідоцтвом про народження, реєстрація місця проживання - відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та актами органів реєстрації місця проживання, а доказування «спільного проживання» як самостійного юридичного факту в межах цих правовідносин чинним законодавством не встановлене та від нього виникнення (зміна, припинення) відповідних майнових прав не поставлене.
Отже, заявлений Позивачем факт спільного проживання сина з батьком без реєстрації також не має для нього юридичного значення в розумінні частини 1 статті 315 ЦПК України та пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5, оскільки він не тягне за собою виникнення, зміну чи припинення майнових прав позивача, а самі фактичні обставини спільного проживання можуть доводитись у межах інших проваджень як одна з обставин справи.

Окрім того, в контексті обгрунтованості пояснень Позивача про факт перебування його на утриманні батька суд зазначає наступне.
Станом на 11.04.2024 (дату зникнення батька безвісти) позивач ОСОБА_1 досяг 22-річного віку, тобто був повнолітньою та, за відсутності доказів протилежного, працездатною особою.
Позивачем на підтвердження факту перебування на утриманні батька надано: довідку про відсутність у нього доходів; довідку про доходи батька (нарахування грошового забезпечення як військовослужбовця); акт, складений у довільній формі.
Оцінюючи ці докази в сукупності, суд виходить з того, що довідка про відсутність у Позивача доходів сама по собі свідчить лише про відсутність у нього офіційно задекларованих доходів, але не підтверджує ні непрацездатності Позивача, ні того, що допомога батька (за наявності такої) була для нього саме постійним і основним джерелом засобів до існування. Відсутність власного доходу у працездатної повнолітньої особи не тотожна перебуванню на утриманні іншої особи у правовому розумінні.
Довідка про доходи ОСОБА_2 підтверджує лише сам факт отримання ним грошового забезпечення як військовослужбовцем, але не свідчить про спрямування цих коштів на утримання Позивача та не дає змоги встановити розмір, періодичність і постійний характер такої допомоги.
Акт, складений у довільній формі, та показання свідків, на яких посилається Позивач, у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами не є достатніми для формування однозначного висновку про те, що ОСОБА_1 перебував саме на повному утриманні батька або що одержувана від нього допомога була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування протягом тривалого часу, що передував 11.04.2024.

Ураховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відмова у задоволенні позову не позбавляє Позивача можливості реалізовувати право на отримання відповідних виплат у позасудовому порядку або ж звернутися до суду з новим позовом після настання обставин, з якими закон пов`язує виникнення відповідного права, із застосуванням належного способу захисту.

IV. Резолютивна частина
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:
1.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 
2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
3.Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ,
Відповідач-1: Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ;
Відповідач-2: Міністерство оборони України, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітряних Сил, 6; код ЄДРПОУ 00034022.

Суддя: