РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 квітня 2026 року	Справа №160/27552/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
24.09.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:
- визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати одноразової грошової винагороди позивачеві;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 року №153;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.09.2020р. у віці 18 років ним було укладено контракт з в/ч НОМЕР_2 на проходження військової служби на посадах рядового складу у Збройних Силах України, під час проходження служби його було направлено до в/ч НОМЕР_1 та в подальшому звільнено в запас на підставі пп. «д» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку зі звільненням з полону). Позивач зазначив, що під час проходження військової служби за контрактом у період дії воєнного стану він брав безпосередню участь у бойових діяв в районах ведення бойових дій, що у сукупності становить більше 6 (шести) місяців, на момент укладення контракту та на момент його продовження він відповідав віковій ознаці – 18-24 роки, а, відтак, вважає, що він має право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови КМУ №153 від 11.02.2025р. Реалізуючи своє право на отримання згаданої одноразової грошової винагороди позивач звертався з відповідною заявою до відповідача з питань такої виплати, проте, відповідачем у її виплаті було відмовлено через укладення ним контракту на проходження військової служби до оголошення воєнного стану. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона містить ознаки дискримінації, у зв`язку із чим, на переконання представника позивача, суд має визнати таку відмову протиправною та зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 1 мільйон гривень.
Ухвалою суду від 20.10.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності оспорюваної відмови з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом з копією адміністративного позову була отримана відповідачем у системі Електронний суд у його електронному кабінеті, а саме: адміністративний позов з додатками отримано - 25.09.2025р. (у робочий день та час), ухвала суду про відкриття провадження отримано – 21.10.2025р. (у робочий день та час), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18,251 Кодексу адміністративного судочинства України про що свідчать довідки про доставку електронних листів, наявних в матеріалах справи.
На виконання вимог згаданої вище ухвали суду, 18.11.2025р. через систему «Електронний суд» відповідачем було подано відзив на позов, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити посилаючись на те, що відповідно до вимог Постанови КМУ №153 право на отримання винагороди мають особи рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, які на момент набрання чинності Постанови (13.02.2025р.) були молодші 25 років та були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, тобто у період з 24.02.2022 року по 13.02.2025 року. Позивача було звільнено з військової служби 26.07.2025, станом на дату звільнення з рапортом на виплату одноразової грошової винагороди до командування військової частини не звертався, підтвердних документів не надав (зокрема, довідку про несудимість (не мав випадків притягнення до кримінальної відповідальності); у зв`язку з відсутністю необхідних документів та наступного звільнення з військової служби військова частина не мала можливості фактично реалізувати норми Постанови КМУ №153; позивача було звільнено з військової служби 26.07.2025р., на зараз він не має статусу військовослужбовця та не проходить військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а отже, відповідач вважає, що в/ч НОМЕР_1 не має обґрунтованих підстав для виплати позивачу такої одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ 153.
Окрім того, у відзиві на позов відповідач заявив клопотання, у якому просив поновити строк, встановлений законом для подання відзиву на позов посилаючись на те, що військові частини і підрозділи ЗСУ залучаються до здійснення, зокрема, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, весь особовий склад на даний час виконують завдання щодо утримання зайнятих районів, рубежів і позицій, відбиття ударів противника, тощо, вказані обставини об`єктивно унеможливлюють подання відзиву в межах передбаченого процесуального строку; дане клопотання також обґрунтоване принципом рівності сторін, як основних засад адміністративного судочинства.
Розглянувши вищенаведене клопотання, вивчивши наявні у матеріалах справи докази надані на його підтвердження, суд зазначає про наступне.
Відповідно до ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Суд за заявою учасника справи поновляє пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними – ч.1 ст.121 наведеного Кодексу.
Так, як встановлено судом згаданою вище ухвалою суду було зобов`язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 КАС України протягом 15 календарних днів після її отримання.
Наведена ухвала суду була отримана відповідачем у його електронному кабінеті через систему «Електронний суд» 21.10.2025р. (у робочий день та час) згідно до вимог ст.ст.18, 251 КАС України.
Відтак, відповідач мав обов`язок подати до суду відзив на позов у строк з 22.10.2025р. до 05.11.2025р. включно.
Разом з тим, відзив на позов відповідачем був поданий 18.11.2025р., тобто, з пропуском строку на його подання, встановленого ч.1 ст.261 КАС України, який було пропущено лише на 13 днів.
Відтак, враховуючи те, що станом на момент розгляду даної справи в Україні введений військовий стан, тривають бойові дії, у яких безпосередньо беруть участь та задіяні всі військові формування держави, у тому числі і в/ч НОМЕР_1 , що є загальновідомим фактом та не потребує доведення будь-якими доказами, пропущений строк для подання відзиву на позов (на 13 днів) не є значним, тому суд вважає за можливе визнати наведені судом причини пропуску цього строку поважними та поновити відповідачеві строк для подання відзиву на позов у цій справі.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 10.04.2026р. через перебування судді Конєвої С.О. у черговій щорічній відпустці, завантаженість суду справами військовослужбовців, що, як наслідок, унеможливлювало розгляд адміністративних справ у зазначений період, у відповідності до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України, строк розгляду даної справи було продовжено до 10.04.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 10.04.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до відомостей, які містяться у копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 01.10.2020р. з 22.09.2020р.по 26.07.2025р. проходив військову службу у Збройних силах України за контрактом осіб рядового складу (старший солдат) строком на 3 роки, про що свідчать копія паспорту позивача № НОМЕР_4 від 29.12.2021р., копія відповідного Контракту від 22.09.2020р., наявних у справі.
На момент укладення згаданого Контракту від 22.09.2020р. позивачеві виповнилося повних 18 років.
Строк дії зазначеного Контракту було продовжено на період мобілізації та дії воєнного стану в силу вимог ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ.
Зі змісту копії Довідки в/ч НОМЕР_2 від 17.03.2023р. №4128 (яка видана з метою надання особі статусу учасника бойових дій) встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 дійсно у період з 24.02.2022 по 10.12.2022 та з 18.01.2023 по 17.03.2023р. (дату видачі цією довідки) брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в с. Сухини Харківської області, с. Мала Рогазянка Харківської області, с. Африканівка Харківської області, с. Гаврилівка, Барвєнковського р-ну Харківської області, с. Майське Костянтинівського району Донецької області, с Залізнянське Донецької області, с.Стінки Донецької області.
Далі, у період з 09.02.2024р. по 06.05.2025р. позивач перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, про що свідчить копія Довідки СБУ від 15.05.2025р. №34/Ф-1034д.
У період з 09.06.2025р. по 26.07.2025р., тобто, у період дії постанови КМУ №153 від 11.02.2025р., позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
26.07.2025р. позивача було звільнено з військової служби в запас на підставі пп. «д» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку зі звільненням з полону), що підтверджується змістом копії вищенаведеного військового квитка позивача та інформацією, яка наведена у позові, що учасниками справи не заперечується.
Під час проходження військової служби позивач звернувся до відповідача із заявою (б/н від 26.06.2025р.) про виплату мотивації за підписання контракту, передбаченої п.4 постанови КМУ № 153 від 11.02.2025р. (про що зазначено у листі відповідача від 21.07.2025р. №4698/9/1/3281).
У відповідь за заяву позивача, відповідач згаданим вище листом від 21.07.2025р. №4698/9/1/3281 у виплаті одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №153 від 11.02.2025р. було відмовлено з підстав того, що позивач був призваний на військову службу 22.09.2020р., станом на 24.02.2022 року уже перебував на військовій службу за контрактом, тому виплата винагороди не передбачена умовами Постанови КМУ №153.
Позивач, вважаючи вищенаведену відмову відповідача у виплаті йому одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ №153 від 11.02.2025р., протиправною, звернувся з даним позовом за захистом свого порушеного права.
Водночас, слід зазначити, що за змістом ч.2 ст.2 КАС України, у порядку адміністративного судочинства адміністративним судом розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності прийняті (вчинені) суб`єктами владних повноважень, а не «відмова у виплаті».
Наведені способи захисту узгоджуються і зі способами захисту, переліченими у ст.5 наведеного Кодексу, за змістом якої у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені, зокрема, дії суб`єкта владних повноважень щодо відмови у виплаті спірної одноразової грошової винагороди.
А оскільки судом зі змісту листа відповідача від 21.07.2025р. встановлено, що у даних правовідносинах мали місце вчинені відповідачем дії щодо відмови у такій виплаті, відтак, суд вважає, що у спірних правовідносинах суду належить перевірити саме правомірність вчинених відповідачем дій щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті спірної одноразової грошової винагороди, оформленої листом №4698/9/1/3281, що свідчить про необхідність виходу судом за межі позовних вимог у цій частині, що передбачено ч.2 ст.9 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.
За приписами статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі статтею 67 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який триває й до теперішнього часу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII)).
За правилами ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі - Постанова КМУ №153).
Дана постанова КМУ набрала чинності з 13.02.2025р.
Пунктом 3 Постанови КМУ №153, чинної станом на час виникнення спірних відносин установлено, що учасникам експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
- військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
- військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
- військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 грн можлива виключно за умови дотримання встановлених Постановою № 153 вимог:
- особа рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, Держприкордонслужби;
- до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років була прийнята або призвана на військову службу під час воєнного стану;
- проходить військову службу, тобто є діючим військовослужбовцем на дату набрання чинності Постанови № 153 (13.02.2025);
- брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій);
- строк участі в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025).
При цього, у разі притягнення такого військовослужбовця до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Як свідчать матеріали справи позивач:
- є особою рядового складу Збройних Сил України (у період з 22.09.2020 по 26.07.2025р. проходив військову службу у званні старший солдат);
- до набрання чинності Постановою № 153 та під час воєнного стану уклав контракт про проходження військової служби в ЗСУ (22.09.2020, який було продовжено після 22.09.2023р., тобто у період дії воєнного стану в силу ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ ) у віці до 25 років (у 2023р. позивачу виповнилося повних 21 рік);
- на час набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025) проходив військову службу, тобто був діючим військовослужбовцем;
- брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в с. Сухини Харківської області, с. Мала Рогазянка Харківської області, с. Африканівка Харківської області, с. Гаврилівка, Барвєнковського р-ну Харківської області, с. Майське Костянтинівського району Донецької області, с Залізнянське Донецької області, с.Стінки Донецької області у період з 24.02.2022 по 10.12.2022 та з 18.01.2023 по 17.03.2023р. згідно Довідки в/ч НОМЕР_2 №4128 від 17.03.2023р., строк участі позивача в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025).
Разом з тим, відповідач заперечує право позивача на отримання одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ № 153, оскільки позивачем було підписано контракт 22.09.2020р., тобто до початку введення в Україні воєнного стану - 24.02.2022 згідно змісту листа відповідача від 21.07.2025р. №4698/9/1/3281.
Проте, такі доводи відповідача є неприйнятними, а дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу зазначеної одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №153 з наведених підстав є протиправними, оскільки підписаний позивачем Контракт від 22.09.2020р. в силу ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ у період дії воєнного стану, тобто, з 22.09.2023р. був продовжений.
При цьому, на момент продовження згаданого контракту з 22.09.2023р. позивачеві виповнилося 21 рік, тобто, даний контракт було укладено позивачем у віці від 18 до 25 років, що відповідає вимогам Постанови КМУ №153.
Окрім того, і на момент звернення позивача до відповідача із заявою про виплату вказаної винагороди станом на 26.06.2025р. він проходив військову службу, тобто, мав статус військовослужбовця.
Суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, з приводу того, що позивач звільнений з військової служби 26.07.2025р., на зараз не проходить військову службу та не має статусу військовослужбовця, тому у відповідача не має підстав для виплати спірної винагороди, оскільки позивач звертався із заявою про виплату до відповідача 26.06.2025р. (під час проходження військової служби), про що відповідач сам зазначив у своєму листі від 21.07.2025р.
Відтак, аргументи відповідача про те, що позивач з даного питання до командування в/ч з рапортом про виплату спірної винагороди не звертався, спростовані змістом листа відповідача від 21.07.2025р. за №4698/9/1/3281, який було надано саме на заяву позивача від 26.06.2025р. з питання виплати позивачу одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №153.
У даному контексті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Постанова КМУ №153 не містить жодних застережень чи обмежень щодо необхідності підписання контракту саме вперше, за умови дотримання інших передбачених Постановою умов.
Норми вказаної Постанови не містять положень, які б встановлювали обмеження щодо:
1. повторного укладення/продовження контракту;
2. врахування чи впливу попереднього проходження військової служби за контрактом на право особи на отримання одноразової грошової винагороди.
Право на отримання зазначеної виплати виникає у військовослужбовця з моменту виконання встановлених Постановою КМУ №153 сукупності умов (зокрема, прийняття на військову службу під час дії воєнного стану/продовження контракту, проходження військової служби у визначений період, безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях протягом встановленого строку, відсутність дисциплінарних та інших правопорушень).
Більше того, тлумачення п.4 Постанови КМУ №153 у вузькому значенні, тобто лише відносно осіб, які вперше були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, буде дискримінаційним відносно осіб, котрі станом на 24 лютого 2022 року вже перебували на військовій службі та у подальшому уклали контракт на проходження військової служби.
Довільне трактування норм Постанови КМУ №153, суперечить принципу верховенства права, закріпленому в статті 8 Конституції України, та загальновизнаному правилу, що правові норми мають застосовуватися виключно у межах, передбачених їх змістом, без довільного розширення чи звуження їхньої дії. Будь-яке інше тлумачення, яке фактично позбавляє особу права, гарантованого державою, є неправомірним і порушує баланс між інтересами держави та правами громадянина.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що у разі неоднозначності правової норми перевага надається тлумаченню, яке забезпечує більш повну реалізацію прав особи. Це узгоджується з положеннями статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Статтями 1 та 2 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №240/4894/23 Верховний
Суд сформував правовий висновок, де наголосив, що принцип тлумачення закону на користь особи не передбачає ігнорування закону, але вказує на те, що в спірних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію закону, яка максимально захищає права та інтереси саме особи "у вагомих сумнівах - на користь людини".
З огляду на викладене, а також беручи до уваги, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану у віці до 25 років (продовження контракту відбулося саме після 22.09.2023р.), проходив військову службу на момент подання заяви про таку виплату (26.06.2025р.), слід дійти висновку, що позивач в частині умов щодо укладення контракту на проходження військової служби від 22.09.2020 та продовження його дії у період воєнного стану з 22.09.2023р. в силу ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ, проходження військової служби у період дії воєнного стану на посадах рядового складу Збройних Сил України, підпадає під дію положень Постанови КМУ №153 від 11 лютого 2025 року.
Відтак, дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №153, оформленої листом від 21.07.2025р. за №№4698/9/1/3281, саме через укладення позивачем контракту до 24.02.2022р., тобто до введення воєнного стану в України, підлягають визнанню судом протиправними.
За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи – ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.
Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, правомірність дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ №153, оформленої листом №4698/9/1/3281 від 21.07.2025р., через укладення позивачем контракту до 24.02.2022р., тобто до введення воєнного стану в України, з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм наведеного чинного законодавства належними, достатніми та допустимими доказами, відповідачем не доведена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що позивач на дату звільнення з рапортом на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах до командування військової частини не звертався, оскільки, як уже судом зазначено вище, вказане спростовано змістом листа відповідача від 21.07.2025р. №4698/9/1/3281, який було надано у відповідь на заяву позивача від 26.06.2025р. про виплату спірної винагороди.
Є безпідставними і не обґрунтованими посилання відповідача на те, що позивачем не було надано підтвердних документів про відсутність судимості (не притягнення до кримінальної відповідальності), у зв`язку із чим в/ч НОМЕР_1 не мала можливості реалізувати норми Постанови КМУ №153, з огляду на те, що по-перше, зазначені обставини не були підставами для відмови за листом від 21.07.2025р. №4698/9/1/3281; по-друге, не надання документу про відсутність судимості не може бути підставою для відмови у такій виплаті, оскільки відповідач має не тільки можливість, а й обов`язок як суб`єкт владних повноважень за відповідними запитами встановити таку інформацію самостійно і без участі позивача.
У даному контексті, суд зазначає, що такі дії відповідача по ухиленню від виконання вимог Постанови КМУ №153 підривають довіру у військовослужбовців та військовозобов`язаних громадян України, особливо у віці 18-25 років, що, навпаки, виключає їх мотивацію до проходження військової служби в цілому.
Всі інші аргументи представника відповідача, наведені у відзиві на позов, уважно вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ №153, оформленої листом від 21.07.2025р. №№4698/9/1/3281, через укладення позивачем контракту до 24.02.2022р., тобто до введення воєнного стану в України, суд приходить до висновку, що вказані дії відповідача є протиправними, необґрунтованими, вчиненими без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим відповідачем були порушені права та інтереси позивача у наведеній частині, які підлягають судового захисту шляхом визнання вищенаведених дій відповідача протиправними.
Що стосується позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачеві одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови КМУ №153, то у цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 4 частини другої та частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача лише за умови, що:
- позивач виконав усі вимоги закону для отримання відповідного рішення;
- орган влади не має дискреції, тобто не має права обирати між кількома варіантами поведінки.
Якщо ж для вирішення питання орган влади повинен здійснити оцінку документів, перевірити їх відповідність, витребувати додаткові відомості, усунути розбіжності або використати інші інструменти, що належать до його компетенції, суд не вправі підміняти собою адміністративний орган, а має лише зобов`язати його розглянути заяву та ухвалити рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Така правова позиція є усталеною і узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14 та від 22 квітня 2014 року у справі № 21-484а13, та у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 520/12333/21, від 09 травня 2024 року у справі № 580/3690/23, від 08 грудня 2025 року у справі № 420/13975/24.
Так, як уже зазначалося судом вище, право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ 3153 мають військовослужбовці, які відповідають наступник критеріям, а саме:
- особа рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, Держприкордонслужби;
- до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану;
- проходять військову службу, тобто є діючими військовослужбовцями на дату набрання чинності Постанови № 153 (13.02.2025);
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій);
- строк участі в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025), або
- строк менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025) у зв`язку із наявністю у них, зокрема, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни;
- відсутності факту притягнення до кримінальної, адміністративної або дисциплінарної відповідальності.
При цьому, Дорученням № 999/уд від 20.02.2025 встановлено, що документи, оформлені військовою частиною для здійснення виплат, передбачених Постановою, попередньо, тобто до моменту видання наказу для здійснення виплати та фактичної виплати Винагороди та Допомоги, перевіряються шляхом здійснення перевірок законності нарахування Винагороди чи Допомоги командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Разом з тим, із листа відповідача від 21.07.2025р. за №4698/9/1/3281, за яким позивачеві відмовлено у виплаті спірної винагороди (саме ця відмова є предметом даного спору), вбачається, що позивачеві відмовлено у виплаті одноразової грошової винагороди лише з підстав того, що ним було укладено контракт 22.09.2020р., тобто, до 24.02.2022р. – до введення воєнного стану в Україні.
Тобто, із встановлених вище судом обставин слідує, що за вище наведеними всіма критеріями, перевірка документів, поданих позивачем до заяви від 26.06.2025р. про виплату спірної винагороди, відповідачем не проводилась.
А відтак, у даному конкретному випадку, суд позбавлений можливості надати правову оцінку діям відповідача та перевірити правомірність та вмотивованість прийнятого відповідачем рішення або вчинення дій у цій частині.
Враховуючи наведене та те, що відповідач не проводив перевірку наявності у позивача для отримання одноразової грошової винагороди всіх умов, визначених за критеріями, переліченими у п. 4 Постанови КМУ № 153, тому суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26.06.2025 про нарахування та виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ № 153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних силах України під час воєнного стану" з урахуванням висновків суду, викладених в цьому судовому рішенні.
При цьому, слід зазначити, що при повторному розгляді заяви позивача від 26.06.2025р. відповідачеві належить перевірити наявність у позивача права на отримання спірної винагороди, зокрема, за такими критеріями як безпосередню участь його у бойових діях, що в сукупності має становити не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025), відсутності факту притягнення позивача до кримінальної, адміністративної або дисциплінарної відповідальності, що передбачено приписами Постанови КМУ №153, та за результатами такої перевірки прийняти вмотивоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні у цій справі. 
А відповідно, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачеві спірну одноразову грошову винагороду без дотримання вказаної вищеописаної судом процедури перевірки поданих позивачем документів за всіма наведеними критеріями, що віднесено виключно до дискреційних повноважень відповідача, і адміністративний суд не може їх підміняти, позивачеві слід відмовити.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Разом з тим, позивач є звільненим від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», оскільки спір у даній справі стосується грошового забезпечення позивача (виплати одноразової грошової винагороди), відтак, жодних судових витрат по сплаті судового збору позивач не поніс, що виключає можливість їх розподілу у порядку, визначеному ч.3 ст.139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої Постановою КМУ №153, оформленої листом від 21.07.2025р. за №№4698/9/1/3281 з підстав укладення ним контракту 22.09.2020р., тобто, до 24.02.2022 року, до введення воєнного стану в України -протиправними.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) від 26.06.2025 про здійснення виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та прийняти вмотивоване рішення з цього питання з урахуванням висновків суду, викладених в цьому судовому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва