Справа № 638/1601/23
Провадження №1-кп/638/502/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
07 квітня 2026 року м. Харків
Шевченківський районний суд м. Харкова в складі:
головуючої – судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
розглянувши обвинувачений акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023221200000301 від 04 лютого 2023 року стосовно:  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, із середньою освітою, офіційно на час подій кримінального провадження не працевлаштований, мобілізований до лав НГУ, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , інвалідності спростовує, зі слів має хронічні захворювання, фактично мешкав за адресою АДРЕСА_2 , раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:
ОСОБА_4 будучи неодноразово засудженим за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, та маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив, та знову вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності за таких обставин.
У період часу з 01.02.2022 до 23.02.2022, у ранковий час доби, більш точний час у судовому засіданні не встановлено, ОСОБА_4 маючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, переслідуючи корисливу мету наживи та особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи повторно, знаходячись за адресою: м. Харків, вул. Чичибабіна, буд. №7, під`їзд №8, вирішив заволодіти чужим майном, а саме гермодверима входу до підвального приміщення вказаного житлового будинку, які належать на праві власності КП «Жилкомсервіс» код ЄДРПОУ 34467793.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 знаходячись у підвальному приміщенні (приміщенні тимчасового укриття) за адресою: м. Харків, вул. Чичибабіна, буд. №7, під`їзд №8, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, скоїв крадіжку гермодверей входу до підвального приміщення, вартістю 5320,00 гривень.
Після чого, ОСОБА_4 з місця вчинення злочину з викраденим майном зник, обернувши його на свою користь, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив КП «Жилкомсервіс» код ЄДРПОУ 34467793 матеріальну шкоду на суму -5320,00 гривень.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 повідомив, що події відбувалися у лютому 2022 року, пригадати точно дату він не зміг, проте пригадав, що у під`їзді за вказаною адресою він вже давно пригледів вказані двері, які не були повішені на петлі та стояли на землі. В один з днів лютого 2022 року він вдень прийшов до вказаного під`їзду та виніс вказані двері, які хоча і були тяжкі, як вказав ОСОБА_4 вони важили близько 100 кг та були повністю металічними, проте він витяг їх надвір. ОСОБА_4 заперечував проти того, що він їх хотів продати, проте не спростовував, що він хотів ними розпорядитися на свій розсуд. Через декілька днів після цього почалася війна. Жалкував, що вчинив вказані дії. З 2023 року мобілізувався і до цього часу проходить службу в НГУ. Надав до суду медичні документи щодо отриманих поранень та контузій. Просив не призначати суворе покарання. Розкаювався у скоєному.
Представник потерпілого у судове засідання не з`явився, до суду надано заяву представника потерпілого з проханням розглядати справу за його відсутності. Цивільний позов не заявлено. 
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового провадження у судовому засіданні не оспорювали вказані вище фактичні обставини справи, суд відповідно до вимог ст. 349 ч. 3 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, які ніким не оспорюються. 
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються, при цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження справи, що характеризують особу обвинуваченого.
При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Аналізуючи вищевикладені докази суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 185 ч. 2 КК України кваліфіковані вірно, так як він, своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості в повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій, висловленні бажання та наміру відшкодувати шкоду у разі отримання заробітної плати за місцем відбування покарання, та активне сприяння розкриттю злочину, про що зазначено органом досудового розслідування.
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому, суд не виявив.
Вивченням даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, має середню спеціальну освіту, офіційно не працює, мобілізований до лав НГУ, має цивільний шлюб, утриманців не має, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має поранення та контузії.
Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Суд також враховує, що дане кримінальне провадження відповідає загальним засадам кримінального провадження. Дотримані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченого.
При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженого, так і іншими особами.
Таким чином, враховуючи приписи ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, приймаючи до уваги дані, які характеризують особу ОСОБА_4 , обставин вчинення кримінального правопорушення, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливо без ізоляції його від суспільства, з призначенням йому міри покарання, у межах санкцій інкримінованої йому статті з застосуванням ст. 75 КК України.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 65, 68 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, дані про особу обвинуваченого, що вказані вище, відсутність обтяжуючої та наявність пом`якшуючої покарання обставин, вважає, що для виправлення та перевиховання йому слід призначити покарання в межах санкцій інкримінованої статті.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про визнання тих чи інших обставин такими, що пом`якшують або обтяжують покарання, «має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку».
Обране судом покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а відтак забезпечать дотримання засад призначення покарання, в тому числі його індивідуалізації, є справедливими, адекватними і співмірними.
При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які відповідно до положень ст.12 КК України відносяться до нетяжких злочинів, обставини вчинення кримінального правопорушення.
Підстав для призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст.69 КК України судом не встановлено.
Суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 вересня 2022 року ОСОБА_4 засуджений за ч.1 ст. 125 КК України до двохсот годин громадських робіт.
Виконання вироку – це діяльність органів виконавчої влади щодо виконання обвинувального вироку, яка пов`язана з реальним обмеженням визначених судом прав і свобод засудженої особи.
Відповідно до ст. 535 ч. 1, 2 КПК судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.
При цьому особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, оскільки це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини а отже унеможливлює виконання покарання.
Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених частиною шостою статті 80 КК, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком.
Частинами 1, 2 статті 80 КК передбачено звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та імперативні строки, сплив яких, є підставою для звільнення засудженої особи від відбування призначеного їй цим вироком покарання, крім покарання у виді довічного позбавлення волі. Частиною 5 цієї статті передбачено, що питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.
Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків.
Отже, застосування статті 80 КК вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Відповідно до частини 3 статті 80 КК перебіг давності виконання обвинувального вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 4 ст. 80 КК).
Будь-яких інших умов та обмежень для застосування цих положень КК не містить.
Щодо положень кримінального процесуального закону, то частина третя статті 374 КПК передбачає необхідність зазначення у вироку, крім іншого, мотивів призначення покарання, звільнення від відбування покарання, мотивів ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Отже суд, приймаючи рішення щодо нового обвинувачення особи на стадії судового розгляду, встановивши підстави, передбачені ст. 80 КК, може прийняти рішення щодо звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання попереднього обвинувального вироку та відповідних правових наслідків цього.
При цьому відсутність у матеріалах конкретного кримінального провадження даних про те, що особа була звільнена судом від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання попереднього обвинувального вироку в порядку ст. 537, 539 КПК або відбула це покарання, не може розцінюватись як ухилення цією особою від відбування покарання.
Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом і питання його вирішення належить до компетенції суду, а отже цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.
Редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання (постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року, провадження № 5 - 324 кс 15).
Стаття 152 Кримінально-виконавчого кодексу України також передбачає можливість звільнення засудженої особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Реалізується таке звільнення в порядку та на підставі ст. 537, 539 КПК на стадії виконання вироку. Проте вказані положення не визначають такий порядок звільнення особи від відбування покарання з підстави, передбаченої ст. 80 КК, як єдиний і безальтернативний.
Закінчення встановлених у частинах 1, 2 статті 80 КК строків давності виконання обвинувального вироку є підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому цим вироком покарання, з врахуванням положень частин третьої та четвертої цієї статті.
Покарання, строк давності виконання якого сплив відповідно до положень ст. 80 КК, не може бути приєднано до покарання, призначеного за новим вироком, при вирішенні питання про призначення покарання за сукупністю вироків відповідно до статті 71 КК.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 за вказаним кримінальним провадженням запобіжний захід не обирався.
Процесуальні витрати необхідно стягнути з ОСОБА_4 .Цивільні позови в даному кримінальному провадженні відсутні. Підстави для застосування спеціальної конфіскації відсутні.
Речові докази відсутні.
Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.
В силу ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання ОСОБА_4 , якщо він протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід не обирався.
Речові докази відсутні.
Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави суму судових витрат за проведення судових експертиз у сумі 566,31 ( п`ятсот шістдесят шість гривень 31 копійка) гривень.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок виготовлено 07 квітня 2026 року.

Суддя ОСОБА_6