Справа № 159/1942/22 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/92/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Здрилюк О. І.,
секретар с/з Прядун Ю. В.,
з участю:
відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дубівської сільської ради Ковельського району, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що її дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. У них народилося четверо дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позивач також зазначала, що з 2019 року діти її дочки проживають разом з нею, перебувають на її повному утриманні. Відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, матеріальної допомоги не надають, не відвідують дітей за місцем їх проживання.
24 листопада 2021 року ОСОБА_1 за невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), а ОСОБА_4 у 2016 році та 2020 році притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства щодо позивачки ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_1 .
Висновком органу опіки та піклування Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області від 11 травня 2022 року № 5/7, визнано за доцільне позбавити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 батьківських прав щодо їхніх малолітніх дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Покликаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_3 просила суд позбавити ОСОБА_4 , ОСОБА_1 батьківських прав стосовно їх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Ухвалено позбавити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 батьківських прав стосовно їх малолітніх дітей ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року відмовлено.
Не погодившись з ухвалою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржила її в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 14 травня 2025 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Постановою Волинського апеляційного суду від 22 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року залишено без змін.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4 апеляційний суд не переглядав.
Постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалено постанову Волинського апеляційного суду від 22 липня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.
Інші учасники справи у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Судом за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (т. 1, а. с. 13–16).
Як убачається із довідки про склад сім`ї № 173/3.27, виданої 23 лютого 2022 року Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області, діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом із бабою ОСОБА_3 , яка є позивачем у цій справі (т. 1, а. с. 12).
Факт проживання та перебування дітей на утриманні позивачки ОСОБА_3 також підтверджується копіями актів обстеження умов проживання малолітніх дітей від 23 лютого 2022 року, від 14 березня 2022 року, від 03 травня 2022 року та висновком оцінки потреб сім`ї від 17 січня 2022 року (т. 1, а. с. 32–42).
Згідно із характеристиками, наданими Дубівською Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дубівської сільської ради, малолітні діти відповідачів навчаються у цьому навчальному закладі, їх батьки за весь період навчання не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей та підготовку до самостійного життя. Діти проживають разом із дідом та бабою, які займаються їх вихованням, підтримують постійний зв`язок з класними керівниками щодо перебування дітей у школі та з інших питань, пов`язаних з освітнім процесом (т. 1, а. с. 20–23).
Відповідно до постанови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року відповідачку у цій справі ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді попередження у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 КУпАП, за те, що вона ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітніх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 у період з липня 2019 року до жовтня 2021 року (т. 1, а. с. 29).
Відповідно до копії характеристики від 23 лютого 2022 року, виданої сільським головою села Дубове Ковельського району Волинської області, відповідачка ОСОБА_1 характеризується негативно, ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей, не приділяє уваги їх навчанню та вихованню, матеріально їх не забезпечує, проживає від них окремо, відвідує їх зрідка (т. 1, а. с. 27).
Рішенням Виконавчого комітету Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області від 11 травня 2022 року № 5/7 затверджено висновок органу опіки та піклування Дубівської сільської ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 відносно їх малолітніх дітей: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 » (т. 1, а. с. 49).
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі – Закон).
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону).
Згідно з частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина 1 статті 155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
ОСОБА_3 , як баба неповнолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.
Підставами позову про позбавлення батьківських прав, пред`явленого до ОСОБА_1 , позивачка ОСОБА_3 зазначила те, що з 2019 року діти проживають з нею, перебувають на її повному утриманні. Відповідачка ОСОБА_1 як матір дітей ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, матеріальної допомоги не надає, не відвідує дітей за місцем їх проживання, за невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей притягувалась до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП, орган опіки і піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, зокрема ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, дійшов висновку, що позивачка довела належними, допустимими та достатніми доказами наявність підстав для позбавлення відповідачки її батьківських прав, зокрема судом враховано, що відповідачка ОСОБА_1 з малолітніми дітьми не проживає, без поважних причин та свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків з їх виховання та утримання, не проявляє інтересу до подальшої долі дітей та не надає жодної допомоги для їхнього морального й фізичного розвитку, за що її вже було притягнено до адміністративної відповідальності.
ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, яку мотивовано тим, що вона з 2021 року виїхала до міста Києва на заробітки, узгодивши з позивачкою нагляд за своїми дітьми, проте постійно передавала кошти на утримання дітей та перебувала на зв`язку з дітьми.
Відповідачка ОСОБА_1 має ще одну дитину ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_7 , який після повномасштабного вторгнення російської федерації гостро реагував на повітряні тривоги, впадаючи в істерики, що змусило її тимчасово виїхати за кордон, шукати там працевлаштування та житло для всіх її дітей. Під час перебування за кордоном продовжувала постійно перебувати на зв`язку з дітьми, передавала кошти на їх утримання.
Зазначала, що мотиви позивачки є корисливими, а саме отримувати виплати на дітей для власних потреб.
У своїй апеляційні скарзі відповідачка ОСОБА_1 просила апеляційний суд опитати її неповнолітніх дітей. 
Відповідачка ОСОБА_1 не забезпечила явку дітей до апеляційного суду, хоча суд неодноразово відкладав розгляд справи і надавав можливість відповідачці забезпечити явку дітей до суду. 
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 пояснила суду, що вона не змогла привезти своїх дітей до суду, оскільки позивачка ОСОБА_3 чинить їй в цьому перешкоди.
Колегія суддів ухвалила розглядати справу з участю відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 .
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг вказувати на його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька / матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт та є серйозним втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції, яке має бути оцінено «відповідно до закону», переслідувати законні цілі відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції та бути необхідним у демократичному суспільстві.
Подібні висновки виклав ЄСПЛ у рішеннях від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» («Jovanovic v. Sweden»), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» («S. S. v. Slovenia»), заява № 40938/16, пункт 79), від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» («Haddad v. Spain»), заява № 16572/17, пункт 54.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23).
Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_1 посилалася на те, що вона фактично не бере повноцінної та достатньої участі у житті дітей з огляду на роботу в іншій місцевості, наявність ще однієї малолітньої дитини, виїзд на кордон у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації, водночас вона постійно з дітьми на зв`язку та передає кошти на їх утримання. На підтвердження цих доводів надала апеляційному суду докази свого систематичного пересування між містами Київ та Ковель (т. 1, а. с. 96–100), фотокопії із додатку «Вайбер» (т. 1, а. с. 101–105) та клопотання про опитування дітей та виклик свідка (т. 1, а. с. 123), що може підтвердити її доводи.
Апеляційний суд вважає, що акти огляду умов проживання дітей з позивачкою ОСОБА_3 , висновок органу опіки і піклування в частині висновків про ухилення відповідачки від виконання обов`язків з виховання дітей сформовано лише зі слів позивачки, а тому не є належними та допустимими доказами, які свідчать про умисне ухилення відповідачки ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов?язків.
Неактивність або певна бездіяльність батьків або одного із батьків, що пов`язана, зокрема, з об`єктивними обставинами (територіально віддалена робота, робота за кордоном тощо), та особисті конфліктні стосунки між сторонами не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків та не можуть вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити батьківських прав.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц (провадження № 61-3153св24).
У судовому засіданні в апеляційному суді відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що вона має намір забрати своїх дітей і проживати разом з ними, для чого приїхала в Україну з Німеччини, де вона проживає, має своє житло і працює.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_3 не надала суду достатніх і переконливих доказів, що характеризують особливості матері дітей як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров?я та психічного розвитку, а також доказів того, що відповідачка ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків.
Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про позбавлення відповідачки ОСОБА_1 батьківських прав щодо її дітей.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дубівської сільської ради Ковельського району, про позбавлення батьківських прав відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді