Номер провадження: 22-ц/813/2414/26 
Справа № 523/9176/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої йому протиправними діями відповідачки щодо невиконання рішення суду № 523/4314/24 з дати набрання ним законної сили 05 серпня 2024 року до 19 травня 2025 року у розмірі 345 675 грн, що еквівалентно 7500 євро.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що рішенням Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси від 10 травня 2024 року, яке набрало законної сили 05 серпня 2024 року, визначено для нього способи участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено порядок виконання рішення суду. Постановою державного виконавця Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби в місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеський області від 09 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання рішення суду. 03 листопада 2024 року заступник начальника Суворовського ВДВС склав акт про невиконання боржницею рішення суду, на підставі чого постановою від 04 листопада 2024 року наклав на неї штраф.
У рішенні адміністративного суду у справі 420/35309/24 від 10 грудня 2024 року за адміністративного позову ОСОБА_2 до Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби в місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, встановлено факт невиконання ОСОБА_2 рішення суду та відмовлено у задоволенні позову.
За заявою стягувача за невиконання рішення суду 10 лютого 2025 року у ВП № НОМЕР_3 постановами державного виконавця накладено на відповідачку подвійний штраф у розмірі 3400 грн та арешт майна.
Крім того, відповідачка фіктивно влаштувала дитину до навчального закладу - ОЛ № 121 ОМР заднім числом за екстерною формою навчання, але донька там фактично не навчається, документи підроблюються та від батька приховуються, заборонивши йому доступ до будь-яких відомостей, проте за позовами ОСОБА_1 до адміністративного суду дії Одеського ліцею № 121 ОМР визнані неправомірними.
Таким чином, будучи зобов`язана виконувати рішення суду № 523/4314/24 про встановлення способів участі, контакти про важливі факти із життя дитини, ОСОБА_2 вчиняла дії, щоб позивач не міг добратися до якоїсь інформації самостійно.
У рамках судового контролю ухвалою судді встановлено їй новий строк для подання звіту про виконання рішення суду та стягнуто штраф у розмірі 908,40 грн у дохід держави.
Внаслідок невиконання рішення суду позивач зазнав серйозних душевних переживань, стресу, моральних страждань, пов`язаних із неможливістю реалізувати своє право бути батьком, брати участь у житті власної дитини, отримувати інформацію про неї.
Внаслідок незаконних, протиправних дій відповідачки позивач зазнав моральної шкоди, яка проявлялася у душевних та моральних страждань, переживаннях за свою доньку через приховування інформації про важливі факти із життя дитини та через обмеження інформації про важливі факти із життя дитини; у зміні ритму життя та поганому сні; у психоемоційному стресі через неможливість отримати важливу для мене інформацію про доньку та важливі факти із її життя.
Невиконання рішення суду має триваючий характер, відповідачка у будь-якій формі відмовляється виконувати його, вчиняючи при цьому дії, які унеможливлюють доступ до такої інформації самостійно батьком.
За таких обставин, позивач відчуває почуття безсилля перед бездіяльністю органів влади, які не можуть застосувати ефективні заходи до ОСОБА_2 , та зневіру до органів судової влади через неефективність судового контролю, він вимушений витрачати додатковий час та зусилля на оскарження бездіяльності відповідачки до органів виконавчої служби та до суду.
Виходячи із практики ЄСПЛ у справах проти України, в яких констатувалося порушення національними органами України статті 8 Конвенції з прав людини в аспекті порушення права особи на повагу до її сімейного життя, сума справедливої сатисфакції, як правило, становила 7500 євро, та враховуючи поведінку відповідачки, позивач вважає, що вказаний розмір буде справедливою сатисфакцією, еквівалент якої складає у національній валюті станом на дату подачі позову складає 345675 грн, яка не здатною в повній мірі компенсувати його моральні страждання, завдані невиконанням рішення суду.
Розмір такого відшкодування, на думку позивача, з урахуванням відомостей про матеріальне становище відповідачки, не позбавить її належного існування.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП відсутній, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду, завдану невиконанням рішення суду (справа №523/4314/24 (за період з дати набуття рішення законної сили 05.08.2024 року до 19.05.2025 року) у розмірі 10000 грн. та судовий збір у розмірі 1211 грн.
В іншій частині вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скаргу, в яких: 
- ОСОБА_1 просить рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року змінити в частині суми моральної шкоди, яким стягнути з ОСОБА_2 на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 345675 грн, що еквівалентно 7500 євро; 
-  ОСОБА_2 просить рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 07.04.2026 року на 15:00 год. відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Каращенко Ю.В. не з`явилися.
Від адвоката Каращенко Ю.В. в день судового засідання 07.04.2026 року надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із хворобою її неповнолітньої дитини.
Позивач ОСОБА_1 , який приймав участь в судовому засіданні Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції проти відкладення судового засідання заперечував та просив розглядати апеляційні скарги по суті.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, з огляду на те, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позов частково, стягуючи з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану невиконанням рішення суду (справа № 523/4314/24 (за період з дати набуття рішення законної сили 05.08.2024 року до 19.05.2025 року) у розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 1211 грн, відмовляючи в іншій частині вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:
- позивачем не доведено, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 345 675 грн, виходячи з обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань;
- рішення суду має триваючий характер, тобто пов`язаний з його виконанням протягом тривалого періоду, а саме, до повноліття доньки, а відтак має знаходитися на постійному контролі за його виконанням та реагуванні на порушення прав стягувача у випадку його невиконання;
- посилання позивача на рішення ЄСПЛ при визначенні ним розміру шкоди і твердженні про те, що справедливою сатисфакцією визнавалось 7500 Євро, суд не погоджується, оскільки позови, які розглядалися стосувалися правовідносин з урахуванням ролі держави. Однак в даному випадку відрізняється справа, як суб`єктним складом, так і іншими, істотними обставинами.
При цьому суд не взяв до уваги доводи відповідачки про те, що дочка не бажає бачитися з батьком та надавати будь-яку інформацію про себе, оскільки в даній справі предметом дослідження є лише доводи сторін щодо невиконання рішення суду за яким покладено на відповідачку зобов`язання без будь-яких зауважень на погодження дитини.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законі.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси від 10.05.2024 року у справі №523/4314/24 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні був задоволений; 
- визначено ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні 
дитини шляхом надання інформації про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- надання інформації щодо місця навчання та успіхів дитини з моменту здобуття середньої освіти до набрання рішення в даній справі законної сили, за минулий період.
- надання відомостей, інформації про факти захворювання та лікування дитини, шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 , не пізніше ніж за 2 дні з моменту настання відповідної події в житті дитини, до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
- надання відомостей, інформації про успіхи у навчанні дитини кожного першого та шостого місяця року шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
- надання відомостей інформації про зміну місця навчання дитини шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 , не пізніше ніж за 2 дні з моменту настання відповідної події в житті дитини, до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Визначено наступний порядок виконання рішення суду:
- зобов`язати ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , надання відомостей, інформації про місце навчання та успіхів дитини з моменту здобуття середньої освіти до набрання рішення в даній справі законної сили (за минулий період) шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 
- зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , надання відомостей, інформації про факти захворювання та лікування дитини шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 , не пізніше ніж за 2 дні з моменту настання відповідної події в житті дитини, до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (надання відомостей, інформації про успіхи у навчанні дитини) кожного першого та шостого місяця року шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
- зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , надання відомостей, інформації про факти зміни місця навчання дитини шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 , не пізніше ніж за 2 дні з моменту настання відповідної події в житті дитини, до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
05 серпня 2024 року рішення суду набрало законної сили.
04 жовтня 2024 року за заявою позивача суд видав виконавчі листи для пред`явлення до примусового виконання у частині зобов`язання дій та стягнення судових витрат.
Постановою заступника начальника Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонова Олександра Юрійовича від 09 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 523/4314/24, виданого 04 жовтня 2024 року у частині зобов`язання ОСОБА_4 .
У постанові про відкриття виконавчого провадження запропоновано боржниці виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
03 листопада 2024 року у ході примусового виконання виконавчого листа № 523/4314/24 від 04 жовтня 2024 року у межах ВП № НОМЕР_3 заступник начальника Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонов О.Ю. у присутності стягувача ОСОБА_1 склав акт державного виконавця, яким встановив, що виходом за адресою, вказаною у виконавчому листі: АДРЕСА_1 , під час перевірки виконання рішення суду боржницею встановлено, що на електронній пошті стягувача ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 станом на 03 листопада 2024 року о 12:25 годині відсутні будь-які листи щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема інформації про місце навчання та успіхів дитини з моменту здобуття середньої освіти до набрання рішення у даній справі законної сили (за минулий період до 05 серпня 2024 року).
У подальшому дії заступника начальника Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонова Олександра Юрійовича під час проведення 03.11.2024 року перевірки виконання рішення у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 та при складенні акту державного виконавця від 03.11.2024 року оскаржувалися ОСОБА_2 до Пересипського районного суду м. Одеси. У задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії органу примусового виконання у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 ухвалою суду від 16 січня 2025 року у справі № 523/18877/24 відмовлено.
04 листопада 2024 року у межах ВП № НОМЕР_3 постановою державного виконавця накладено на неї штраф у розмірі 1700 грн за невиконання рішення суду після набрання ним законної сили та відкриття виконавчого провадження.
Вказану постанову державного виконавця Коробкова А.О. оскаржила до Одеського окружного адміністративного суду, який рішенням від 10 грудня 2024 року у справі № 420/35309/24 відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Пересипського) Суворовського відділу державної виконавчої служби в місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу. Рішення суду набрало законної сили 21 грудня 2024 року.
У ході виконання рішення суду державний виконавець у межах ВП № НОМЕР_3 викликав до себе боржницю на 11 листопада 2024 року для надання підтверджень щодо виконання рішення суду або пояснень щодо його невиконання з наданням усієї інформації.
Виклик був доставлений на електронну пошту боржниці - ІНФОРМАЦІЯ_7 У подальшому державний виконавець надсилав боржниці повідомлення про виклик на 23 грудня 2024 року.
11 листопада 2024 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 відповідачка надіслала на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_4 лист, в якому зазначила наступне.
Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про місце навчання та успіхів дитини з моменту здобуття середньої освіти до набрання рішення в даній справі законної сили (за минулий період) відповідачка зазначає, що Єлизавета наразі не здобула середню освіту, у зв`язку з чим відсутня можливість надати відомості про місце навчання та успіхи дитини «з моменту здобуття середньої освіти».
Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про факти захворювання та лікування дитини шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 , не пізніше ніж за 2 дні з моменту настання відповідної події в житті дитини, до повноліття дитини відповідачка зазначає, що наразі відсутні такі події в житті дитини.
Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про успіхи у навчанні дитини кожного першого та шостого місяця року шляхом надсилання листа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_4 до повноліття дитини відповідачка повідомила, що наразі не перший і не шостий місяць року, від навчального закладу жодних документів щодо результатів навчання ОСОБА_3 за 2024-2025 навчальний рік вона не отримувала. Крім того, позивач отримав весь об`єм інформації про дитину, який його цікавив та міг бути наданий, у ході розгляду справи № 420/29380/24 за позовом ОСОБА_1 до Одеського ліцею № 121 ОМР.
Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про факти зміни місця навчання дитини повідомила, що наразі відсутні такі події в житті дитини.
10 лютого 2025 року за заявою стягувача ОСОБА_1 про невиконання рішення суду ОСОБА_2 та повторного накладення на неї штрафу заступник начальника Пересипського (Суворовського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонов О.Ю. склав акт державного виконавця при примусовому виконання виконавчого листа № 523/4314/24 від 04 жовтня 2024 року у ВП № НОМЕР_3, яким встановлено, що боржниця ОСОБА_2 вкотре ігнорує рішення суду та не виконує його, жодних заяв, пояснень від боржниця (її представника) до відділку не надходило, на виклик у виконавчу службу не з`являється.
У зв`язку з чим за невиконання ОСОБА_2 рішення суду у межах ВП № НОМЕР_3 своєю постановою державний виконавець наклав на неї подвійний штраф у розмірі 3400 грн, а також виніс постанову про арешт майна боржниці.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 31 березня 2025 року (справа №523/4314/24, провадження № 6/523/94/25) за заявою ОСОБА_1 встановлено новий строк для подання ОСОБА_2 звіту про виконання рішення суду від 10 травня 2024 року по справі 523/4314/24, тривалістю 1 (один) місяць з дня отримання копії цієї ухвали, та стягнуто з неї в дохід державного бюджету штраф у сумі 908,40 грн.
На виконання ухвали суду 01 травня 2025 року ОСОБА_2 надала звіт про виконання рішення суду, в якому вона зазначила, що ОСОБА_3 наразі ще не здобула середню освіту, у зв`язку із чим відсутня можливість надати відомості про місце навчання та успіхи дитини «з моменту здобуття середньої освіти». Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про факти захворювання та лікування дитини, повідомила, що наразі відсутні такі події в житті дитини. Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про успіхи у навчанні дитини кожного першого та шостого місяця року, повідомила, що наразі не перший і не шостий місяць року. Щодо зобов`язання надання відомостей, інформації про факти зміни місця навчання дитини, повідомила, що наразі відсутні такі події в житті дитини. Крім того зазначила, що станом на день подання звіту нею не було отримано від навчального закладу жодних документів щодо результатів навчання ОСОБА_3 за 2024-2025 навчальний рік, відтак, виконання рішення в частині «надання відомостей, інформації про успіхи у навчанні дитини кожного першого місяця року» є об`єктивно неможливим та не залежить від волі ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 14 травня 2025 року у справі № 523/4314/24, провадження №6/523/94/25, ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті звіту про виконання судового рішення та встановлено новий строк для його подання тривалістю 1 місяць з дня отримання копії цієї ухвали та стягнуто в дохід державного бюджету штраф у сумі 3028 грн.
Ухвала Пересипського районного суду м. Одеси від 31 березня 2025 року оскаржена до Одеського апеляційного суду, розгляд апеляційної скарги не завершено.
За висновком судового експерта Воропаєвої Н.В. від 30 травня 2025 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи ОСОБА_1 внаслідок впливу певних обставин, а саме: «невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.05.2024 року, ненадання інформації про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишньою дружиною ОСОБА_2 , призвело до змін в емоційному стані ОСОБА_1 , який характерний для осіб, що переживають хронічний психологічний стрес, який викликаний розчаруванням та емоційною незадоволеністю внаслідок несподіваних обмежень, невиправданих надій та сподівань. Психологічний стан характеризується ознаками високої тривоги, яку ОСОБА_1 не схильний демонструвати, щоб не виказати власну слабкість та не справити негативного враження на оточуючих, а необхідність активної діяльності для відновлення своїх прав та цілей поглиблює прояви тривожного стресу. Психологічний аналіз ситуації, показав, що саме досліджувані події завдали значного утиску та ураження особистим інтересам та провідним цінностям ОСОБА_1 , що для його особистості є надзвичайно значимими, і це безпосередньо зумовило погіршення його психологічного комфорту та фізичного благополуччя. Ситуація, що досліджується за справою № 523/9176/25 (невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/4314/24 від 10 травня 2024 року, ненадання інформації про важливі факти із життя дитини - ОСОБА_3 ) є психотравмувальною для ОСОБА_1 , чим завдані страждання (моральна шкода). За умов визнання судом заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, орієнтовний розмір його грошової компенсації може становити: 54 МЗП (у грошовому еквіваленті, на момент складання висновку - 432 000 грн».
Колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
За положеннями статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Невиконання судового рішення, обов`язковість виконання якого визначена ст. 129-1 Конституції України, може мати наслідком притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.
Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту.
Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 року у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) виснувала, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
В постанові від 05.12.2022 року в справі № 214/7462/20 Об`єднана Палата КЦС Верховного Суду зазначила, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що:
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.02.2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, та зобов`язано ОСОБА_2 , протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали, подати до суду звіт про виконання судового рішення від 10 травня 2024 року по справі №523/4314/24.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 14 травня 2025 року відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті звіту про виконання судового рішення; встановлено новий строк для подання ОСОБА_2 звіту про виконання рішення суду від 10 травня 2024 року по справі 523/4314/24, тривалістю 1 місяць з дня отримання копії цієї ухвали. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф у сумі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних, що становить 3028 гривень.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13.11.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 14 травня 2025 року залишено без змін.
Встановивши, що за невиконання рішення суду державним виконавцем на відповідачку накладено штрафи, винесені постанови після їх оскарження судами адміністративної та загальної юрисдикції залишені в силі, суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність протиправної бездіяльності відповідача пов`язаної з невиконанням рішення суду у відкритому виконавчому провадженні, в якому відповідач є боржником, а позивач стягувачем, що порушило законні очікування останнього на реальне виконання відповідачем судового рішення, яке вступило в законну силу, і яким було поновлено його позивача порушене право. 
Дані обставини правильно оцінені судом як такі, що завдали відповідачем моральної шкоди позивачу.
Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь позивача, суд належним чином проаналізував встановлені обставини, врахував характер правопорушення, глибину душевних страждань та виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано зазначив, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідачки 10 000 грн. як грошової компенсації моральної шкоди завданої в період з 05 серпня 2024 р, дня набрання рішенням законної сили, по 19 травня 2025 рік, день звернення позивача з позовом.
Суд правильно вказав про недоведеність позивачем, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 345 675 грн, виходячи з обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань.
При цьому суд слушно звернув увагу, що рішення суду має триваючий характер, тобто пов`язаний з його виконанням протягом тривалого періоду, а саме, до повноліття доньки, а відтак має знаходитися на постійному контролі за його виконанням та реагуванні на порушення прав стягувача у випадку його невиконання.
При цьому, суд також обґрунтовано не погодився з посиланням позивача на рішення ЄСПЛ при визначенні ним розміру шкоди і твердженні про те, що справедливою сатисфакцією визнавалось 7500 Євро, зауваживши, що справи, які були предметом розгляду ЄСПЛ в яких визначався той розмір моральної шкоди, на який орієнтувався у своєму позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 були стягнуті з держави Україна, а не з фізичної особи, а сам по собі заможний майновий стан відповідача-боржника у виконавчому провадженні не є підставою для безпідставного збагачення позивача з огляду триваючий характер виконання рішення суду.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  щодо помилковості визнання судом розміру моральної шкоди у значно меншому розмірі, ніж заявлені ним вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2  щодо відсутності як такої, підстави стягнення з неї на користь позивача моральної шкоди, зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.04.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова