ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 548/2743/24
провадження № 61-16334св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - адвокат Щербачов Андрій Петрович,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербачова Андрія Петровича, на рішення Хорольського районного суду Полтавської області 
від 02 червня 2025 року у складі судді Старокожка В. П. та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
в якому просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 11 липня 2023 року № 5347/2023/3927436, оформлений та підписаний у Територіальному сервісному центрі № 5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області (автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ); 
- застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати на свою користь вищевказаний транспортний засіб із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ; 
- скасувати перереєстрацію зазначеного вище транспортного засобу із ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 липня 2019 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб (актовий запис № 153). За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Вказаний автомобіль 
є спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року у справі № 215/100/23 шлюб, зареєстрований 
між нею та ОСОБА_3 , розірвано.
Після розірвання шлюбу питання поділу вищезазначеного автомобіля 
не вирішувалося, транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 .
11 липня 2023 року ОСОБА_3 , як продавець, і ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі № 5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив на користь покупця вищевказаний транспортний засіб, на який поширювався режим спільної сумісної власності подружжя.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Позивач указувала, що вона, як співвласник транспортного засобу, не надавала згоди на його відчуження. Транспортний засіб вибув із її власності за відплатним договором, укладеним іншим співвласником майна, поза її волею, оскільки вона 
не надала ні усної, ні письмової нотаріально засвідченої згоди на вчинення правочину. Зазначене майно підлягає витребуванню (поверненню) із чужого незаконного володіння останнього власника.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 
2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 
№ 5347/2023/3927436, укладений 11 липня 2023 року між ОСОБА_3 
та ОСОБА_2 у Територіальному сервісному центрі № 5347 РСЦ ГСЦ МВС 
в Полтавській області, про відчуження транспортного засобу марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого продавець відчужив 
за 50 000,00 грн на користь покупця транспортний засіб марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , є недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, так як спірний автомобіль вибув із володіння позивача, як одного зі співвласників (інший співвласник - чоловік позивача), не з її волі. ОСОБА_1 , як співвласник майна (дружина ОСОБА_3 ), не надала згоду на його відчуження.
При цьому ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем майна, так як вона почала проживати з колишнім чоловіком позивача ще до розірвання між ними шлюбу, вона була обізнана про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя,
а також про права ОСОБА_1 на спірне майно.
Оскільки транспортний засіб вибув із володіння позивача, як співвласника, поза 
її волею на підставі недійсного правочину, тому вона має право витребувати майно в останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України. 
Разом із цим, районним судом установлено, що останнім набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_4 (не на підставі договору), він є володільцем автомобіля, проте його не залучено до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача). Тому суд першої інстанції позбавлений можливості витребувати спірне майно саме 
у ОСОБА_2 , так як спірний транспортний засіб не перебуває у її користуванні.
Вимога позивача про скасування перереєстрації транспортного засобу 
із ОСОБА_3 на ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, так як визнання договору купівлі-продажу недійсним є достатньою підставою для скасування реєстраційної дії, здійсненої на підставі цього договору.
Суд першої інстанції застосував відповідну норми СК України та ЦК України, врахував судову практику Верховного Суду у справах щодо застосування 
статей 387, 388 ЦК України. 

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пахомова Д. М., оскаржила вищевказане рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та витребування транспортного засобу із чужого незаконного володінняв апеляційному порядку.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пахомової Д. М., залишено 
без задоволення.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 2025 року залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , 
як співвласник вказаного транспортного засобу, не надавала згоди на його відчуження, не складала нотаріально засвідчену заяву про згоду на вчинення цього правочину. При цьому ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем, так як знала, що спірний автомобіль був придбаний в період, коли ОСОБА_5 перебував у шлюбі із позивачем, а отже, цей транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. 
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та витребування транспортного засобу із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість витребувати майно саме 
у ОСОБА_2 , так як позивачем не доведено, що спірний транспортний засіб перебуває у її власності.
У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 , як вона стверджувала, відчужила у законний спосіб спірний автомобіль на користь ОСОБА_4 й що саме він є законним власником автомобіля. Крім того, відсутні договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , докази щодо реєстрації спірного транспортного засобу за ОСОБА_2 , чи за іншою особою, свідоцтво про державну реєстрацію спірного транспортного засобу 
(його копія).
Апеляційний суд застосував відповідні норми СК України, ЦК України, врахував судову практику Верховного Суду щодо застосування статей 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щербачов А. П., звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення районного суду та постанову апеляційного суду, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині відмови про витребування транспортного засобу із чужого незаконного володіння, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у цій частині. 
ОСОБА_2 судові рішення у частині задоволених позовних вимог 
не оскаржила.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судами належним чином 
не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 
3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року відкрито касаційне провадження 
у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 12 січня 2026 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. 
Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк 
для його подання.
У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Щербачова А. П., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки у частині відмови 
у задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, неправильно застосували норми матеріального права, не надали правову оцінку поданим сторонами доказам, не врахували відповідну судову практику Верховного Суду, не встановили фактичні обставини у справі. 
У спірних правовідносинах наявні правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину та витребування спірного транспортного засобу із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача. Позивачем обрано належний спосіб судового захисту своїх порушених прав у цій частині. 
Факт реєстрації транспортного засобу за останнім набувачем не впливає 
на можливість витребування у нього автомобіля на користь власника, поза волею якого майно вибуло з його законного володіння. ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем спірного майна, позивач має право витребувати у неї транспортний засіб (стаття 388 ЦК України), на який поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
При цьому позивач, як співвласник спірного майна, має право витребувати його 
у останнього набувача навіть без визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним.
ОСОБА_4 , який, зі слів відповідача, набув транспортний засіб не на підставі договору і став його володільцем, не є титульним власником спірного майна, а тому він не може бути стороною у справі.
Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду у справах щодо застосування статей 387, 388 ЦК України, 
яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судами попередніх інстанцій.
Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 334, 
388 ЦК України за фактичних обставин цієї справи.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (актовий запис № 153) (а. с. 8).
11 червня 2020 року, тобто під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . 
Реєстрацію автомобіля проведено на чоловіка - ОСОБА_3 . 
З серпня 2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 почали проживати разом.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року у справі № 215/100/23 розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 9).
Після розірвання шлюбу питання поділу вищезазначеного автомобіля 
не вирішувалося, транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 .
11 липня 2023 року ОСОБА_3 , як продавець, і ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі № 5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив за 50 000,00 грн на користь покупця транспортний 
засіб марки Volkswagen Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, 
VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а. с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 12).
У матеріалах справи відсутні докази того, на чиє ім`я зареєстровано транспортний засіб після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11 липня 2023 року. 
ОСОБА_2 не надала докази відчуження транспортного засобу ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Щербачова А. П., підлягає частковому задоволенню. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду 
з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 11 липня 2023 року, укладений між ОСОБА_3 (чоловік позивача) (продавець) і ОСОБА_2 (покупець); 
2) застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати на свою користь транспортний засіб із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ; 3) скасувати перереєстрацію зазначеного вище транспортного засобу із ОСОБА_3 
на ОСОБА_2 .
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання 
або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який 
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 
№ 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження 
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження 
№ 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 
№ 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження 
№ 12-84гс20 та інших).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , колишній чоловік позивача та співвласник спірного транспортного засобу, помер.
Саме  ОСОБА_3 був стороною правочину, який оспорила в судовому порядку ОСОБА_1  (договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 11 липня 2023 року).
У статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач 
і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, 
а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі 
у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів 
або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь 
у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення 
або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 
№ 14-61цс18), від 26 лютого 2020 року в справі № 304/284/18 (провадження 
№ 14-517цс19) від 05 липня 2023 року в справі № 910/15792/20 (провадження 
№ 12-31гс22)).
При цьому в разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі 
як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, 
що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача 
чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі в справі, що визначено статтею 51 ЦПК України (див.: постанову Верховного Суду від 19 серпня 2021 року в справі № 677/1893/18 (провадження 
№ 61-18281св20)).
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 червня 
2024 року у справі № 756/319/22 (провадження № 61-3806св24).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає 
до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи 
на будь-якій стадії судового процесу.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не залучено до участі 
у справі правонаступника померлого ОСОБА_3 , тобто іншого співвласника/співвласників спірного майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Суд першої інстанції визнав недійсним указаний вище договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_3 (чоловік позивача) (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) (статті 203, 215 ЦК України), так як спірний автомобіль вибув із володіння позивача, як одного зі співвласників, не з її волі. 
Суд першої інстанції й суд апеляційної інстанції вказали, разом із іншим, що оскільки транспортний засіб вибув із володіння позивача, як співвласника майна, поза 
її волею на підставі недійсного правочину, тому вона має право витребувати майно в останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України. 
Ухвалюючи рішення у справі у цій частині суд першої інстанції не врахував, 
що у справі за позовом про визнання недійсним правочину як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину (їхні правонаступники).
Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18).
Однак, у цій справі в якості відповідача залучено покупця, тобто лише одну сторону правочину (договору купівлі-продажу транспортного засобу), та не залучено в якості відповідача правонаступника (правонаступників) продавця майна.
Розгляд цих позовних вимог без належного відповідача (відповідачів) неможливий (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року 
у справі № 641/5523/19, провадження № 14-178цс20). 
Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 березня 2026 року у справі № 922/5241/21, провадження № 12-34гс25, зазначила, що рішення суду про права незалучених до участі у справі осіб суд скасовує незалежно від доводів скарги, а також незалежно від звернення таких осіб зі скаргою до вищестоящого суду. 
Апеляційний суд на вказане не звернув увагу і не врахував, що пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є обов`язковою і самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
При цьому залучення належного співвідповідача у справі має важливе правове значення і для вирішення позовної вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , оскільки необхідно встановити, хто, окрім позивача, має права на спірний автомобіль. Лише після встановлення вищенаведеного, суд може перейти до з`ясування питання про те, хто є титульним власником спірного майна, хто ним користується, у кого саме необхідного витребувати спірне майно. 
Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2024 року 
у справі № 753/6607/22 (провадження № 61-7741св24).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач, як співвласник спірного майна, має право витребувати його з останнього набувача навіть без визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним, є безпідставними, так як суди визнали такий договір недійсним саме за позовною вимогою позивачки. При цьому позивач не відмовилася від вказаних позовних вимог ні в суді апеляційної інстанції, ні в суді касаційної інстанцій. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо 
між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває 
у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало 
до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить 
у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Зазначене тлумачення змісту частини першої статті 388 ЦК України є сталим 
у судовій практиці Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 757/12703/19 (провадження № 61-9735св24) вказав, що для витребування спірного автомобіля 
за обставин цієї справи визнання договору недійсним не є необхідним.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна 
із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності 
чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 
і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, 
у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 
(пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо право власності неправомірно зареєстроване за відповідачем, то належному способу захисту прав відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна 
від відповідача, а не позовні вимоги про скасування рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, оспорювання договорів, визнання права власності, припинення права власності 
чи будь-які інші позовні вимоги.
За таких обставин суду слід було відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з неналежним складом відповідачів.
Зазначене має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки 
у результаті недійсності правочину наступають правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України. Тому слід було встановити правонаступників ОСОБА_3 , тобто іншого співвласника спірного майна.
Вирішення питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог можуть бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню 
з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині 
або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, 
що не були залучені до участі у справі.
Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю 
або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права 
або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, 
або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, прийняті у справі рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням рішення про відмову у позові з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 411, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербачова Андрія Петровича, задовольнити частково. 
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, витребування транспортного засобу із чужого незаконного володіння 
та скасування перереєстрації транспортного засобу відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк