Справа №:755/7711/25
Провадження №: 2/755/4059/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2026 р.  Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.
при секретарі -   Церні В.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, 

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив зобов`язати відповідача спростувати недостовірні відомості, які були поширені нею у скарзі до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від
12 грудня 2024 року щодо адвоката ОСОБА_1., шляхом письмового повідомлення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області про неправдивість наступної інформації:
1)«адвокат ОСОБА_1 не полінувався написати і подзвонити експерту ( ОСОБА_3 ) особисто, вимагаючи відізвати свій Висновок, погрожуючи при цьому скаргами до контролюючого органу - Мінюсту України»;
2)«З метою дискредитації поданих ОСОБА_2 доказів у цивільних справах
№ 753/7590/24 та № 755/19347/23 адвокат ОСОБА_1 вирішив створити фейкові докази та ініціювати кримінальну справу проти неї. Для цього на свій же адвокатський запит ним (адвокатом ОСОБА_1) була створена і роздрукована на принтері відповідь і надана на підпис ОСОБА_4 ».
На обґрунтування позову зазначив, що позивач здійснює адвокатську діяльність, починаючи з
2023 року надає правничу допомогу ОСОБА_5 у цивільних справах № 755/19347/23 та № 753/7590/24 про поділ об`єктів спільної сумісної власності між колишнім подружжям
 ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , які перебувають у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва та Дарницького районного суду міста Києва.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 надала до суду копію висновку від 05 квітня 2024 року № 05-04/24 про результати проведення судово-економічної експертизи, складеного судовим експертом ОСОБА_3. 
Крім того, позивач надавав правничу допомогу ОСОБА_5 в ході проведення Дніпровським УП ГУНП у м. Києві дізнання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за
№ 12024105040000821 від 30 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. 
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області зі скаргою від 12 грудня 2024 року про нібито вчинення позивачем дисциплінарних порушень, де, серед інших неправдивих та видуманих відомостей щодо нібито неправомірних дій та поведінки позивача, вказала таку інформацію: «адвокат ОСОБА_1 не просто надіслав адвокатський запит щодо питань і даних, які і так були розкриті у Висновку, але й не полінувався написати і подзвонити експерту особисто, вимагаючи відізвати свій Висновок, погрожуючи при цьому скаргами до контролюючого органу - Мінюсту України. Інформація отримана позивачем безпосередньо від ОСОБА_6 ». 
Таким чином, відповідач фактично прямо звинуватила позивача у здійсненні незаконного тиску на експерта ОСОБА_7 у зв`язку із її професійною діяльністю, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 386 КК України. Однак, позивач вказані обставини заперечує.
Крім того, ОСОБА_2 у своїй скарзі до КДКА зазначила: «З метою дискредитації поданих мною доказів у цивільних справах № 753/7590/24 та № 755/19347/23 адвокат ОСОБА_1 вирішив створити фейкові докази та ініціювати кримінальну справу проти мене. Для цього на свій же адвокатський запит ним була створена і роздрукована на принтері відповідь і надана на підпис ОСОБА_4 . ...»
Дана інформація нібито було взята ОСОБА_2 із письмового пояснення ОСОБА_8 на ім`я дізнавача ОСОБА_9 від 30 вересня 2024 року.
Отже, ОСОБА_2 навмисно поширила стверджувальні факти про те, що позивач, діючи як адвокат, умисно, маючи за мету незаконно притягнути її до кримінальної відповідальності, вирішив сфальсифікувати певні докази проти відповідача. На виконання свого наміру нібито склав і роздрукував на власному друкувальному пристрою відповідь від імені ОСОБА_10 на свій же адвокатський запит, яку особисто надав їй для підпису 05 квітня 2024 року.
Таким чином, ОСОБА_2 фактично прямо звинуватила позивача у підробленні документів та фальсифікації доказів з метою безпідставного притягнення її до кримінальної відповідальності, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 358 КК України. Водночас, позивач вказані обставини заперечує.
Рішенням КДКА Київської області від 01 квітня 2025 року було відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження за скаргою ОСОБА_2 , як необґрунтованою.
Неправдива інформація, викладена відповідачем у скарзі, фактично була поширена серед необмеженого кола співробітників КДКА та членів її дисциплінарної палати. Відповідач, подавши необґрунтовану скаргу із неправдивою інформацію, діючи умисно, намагалася здійснити психологічний тиск на позивача з метою примушення відмовитися від надання правничої допомоги ОСОБА_5 . Відтак, поширені ОСОБА_2 відомості явно є недостовірними і такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Крім того, відповідач, поширивши недостовірну інформацію, завдала значної шкоди моральному здоров`ю позивача. Відновлення попереднього стану потребувало багато зусиль та часу.
З огляду на положення статті 24 Конституції України, статей 201, 297, 299, 302 ЦК України позов просив задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із витрат на оплату судового збору.
У порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки.
22 травня 2025 року (вхід. від 23 травня 2025 року № 29506) представник відповідача
 ОСОБА_2 - адвокат Солдаткін О.С., подав до суду відзив на позовну заяву, позов вважають необґрунтованим та незаконним, таким, що не підлягає задоволенню.
Положеннями частини першої статті 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» регламентовано право на звернення кожного, кому відомі відповідні факти, до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності. Тобто, факт звернення ОСОБА_2 до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) свідчить про реалізацію нею свого права, передбаченого частиною першою статті 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», та не є поширенням недостовірної інформації.
ОСОБА_2 , подаючи скаргу від 12 грудня 2024 року до КДКА Київської області, діяла виключно в межах реалізації свого законного права на звернення до контролюючого органу щодо поведінки адвоката, яка, на її переконання, могла свідчити про вчинення дисциплінарного проступку. Сам факт відмови у відкритті дисциплінарного провадження за скаргою ОСОБА_2 , як необґрунтованою, не свідчить про поширення недостовірної інформації відповідачем, а лише підтверджує, що органом адвокатського самоврядування не було встановлено достатніх підстав для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності.
У даному випадку відсутня така обов`язкова умова як «поширення» інформації, оскільки скарга була направлена до КДКА Київської області - органу, уповноваженому розглядати звернення щодо поведінки адвокатів, а не розповсюджувалась серед необмеженого кола осіб. Інформація, викладена у скарзі ОСОБА_2 , була доступна виключно членам КДКА Київської області у межах виконання ними своїх професійних обов`язків та не була оприлюднена для загального доступу. Розгляд дисциплінарних скарг здійснюється уповноваженими особами виключно в рамках їх професійних обов`язків і не передбачає розголошення поданої інформації.
У даному випадку відсутній сам факт порушення відповідачем прав позивача на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.
Твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 подала скаргу з метою здійснення на нього психологічного тиску та примушення відмовитися від надання правничої допомоги
 ОСОБА_5 , є суб`єктивною оцінкою позивача та не підтверджується жодними доказами.
При цьому, метою звернення ОСОБА_2 до КДКА Київської області було саме прагнення отримати оцінку дій адвоката з боку компетентного органу адвокатського самоврядування, а не завдання шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача.
Крім того, якби позов був задоволений, це призвело б до порушення прав відповідача на звернення до органів, уповноважених здійснювати розгляд скарг на дії адвокатів, що суперечить як нормам національного законодавства, так і міжнародним стандартам захисту прав людини.
З огляду на викладене у задоволенні позову просила відмовити та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
27 травня 2025 року (вхід. від 28 травня 2025 року № 30442) позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив та зазначив, що з доводами відповідача не погоджується.
Відповідач жодним чином не заперечує проти доводів позивача щодо надуманості викладених у її скарзі відомостей і не спростовує той факт, що ці відомості стосуються подій та явищ, яких в дійсності не існували взагалі. Тобто повідомлені відповідачем на адресу КДКА відомості жодним чином не стосуються фактичної поведінки позивача, яка могла бути би оцінена на предмет її правомірності та етичності. Натомість, відповідач просить суд відмовити у захисті інтересів позивача лише з формальних підстав, оскільки фактично на її думку, звернення особи до відповідного наглядового або контролюючого органу із будь-якими недостовірними відомостями, навіть пов`язаними із обвинуваченнями у вчиненні кримінальних правопорушень, нібито ніяк не можуть зашкодити честі, гідності та ділової репутації відповідного суб`єкта оскарження.
Також неспроможним є посилання відповідача на положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право кожного на свободу вираження поглядів, оскільки стаття 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Разом з цим, стаття 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Позивач не є публічною особою або державним службовцем, і тому на нього поширюються вимоги щодо підвищеного рівня критики. Формальний підхід до вирішення аналогічних справ призведе до свавілля і необмеженого звернення зацікавлених осіб до контролюючих та наглядових органів із завідомо надуманими, неправдивими та принижуючими відомостями і, відповідно, неможливістю захисту інтересів суб`єктів оскарження від неправомірних зазіхань.
Крім того, рішенням КДКА від 01 квітня 2025 року відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження за скаргою ОСОБА_2 за відсутністю належних доказів неналежної поведінки позивача. При цьому, дисциплінарна колегія КДКА не перевіряла чи дійсно мали місце викладені у скарзі відповідачки події та явища. Тобто фактично дане рішення КДКА носить нереабілітуючий характер. Позивач позбавлений можливості в будь-який інший спосіб, ніж судовий, поновити свої порушені права та інтереси внаслідок завідомо неправдивих звинувачень відповідача у вчиненні протиправних (злочинних) дій.
Також наведені у скарзі неправдиві відомості стали відомі не тільки членам дисциплінарної палати та голові КДКА, але і працівникам відділу документообігу КДКА. При цьому, вказаним особам достеменно невідомо, чи відповідають дійсності повідомлені відповідачкою стверджувальні факти відносно. Тобто діями відповідачки безумовно була завдана певна шкода честі та діловій репутації позивача.
Позов підтримав та просив задовольнити.
27 травня 2025 року (вхід. від 28 травня 2025 року № 30450) позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, у якій просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу. Вказане клопотання відповідача вважає необґрунтованим. Відповідачем не наданий суду відповідний договір про надання правничої допомоги, укладений із адвокатом Солдаткіним О.С. Крім того, на підтвердження повноважень адвоката було надано електронну довіреність від 23 січня 2025 року, за змістом якої він був уповноважений відповідачем виключно як фізична особа, а не як адвокат. Також не зрозумілою до якого виду правової допомоги (послуг) відноситься послуга із «супроводження справи в суді», про що зазначено у наданому відповідачем акті приймання-передачі наданих послуг від 22 травня 2025 року № 2, яким чином така послуга була надана станом на 22 травня 2025 року у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, і який час адвокатом витрачено саме на цю послугу. Крім того, акт приймання-передачі наданих послуг від 22 травня 2025 року № 2 підписано Солдаткіним О.С., як адвокатом, однак, копія рахунку на оплату від 20 травня 2025 року № 200525 та платіжна інструкція від
22 травня 2025 року стосуються оплати послуг на рахунок ФОП ОСОБА_11 . Вказані рахунок та платіжну інструкцію вважає неналежними доказами сплати послуг правової допомоги адвоката оскільки, з огляду на положення статей 1, 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», пункту 14.1.226, пункту 65.9, пункту 291.3 Податкового Кодексу України, застосування спрощеної системи оподаткування фізичними особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність, Податковим Кодексом України не передбачено. Поряд з цим, фізична особа-підприємець не може здійснювати адвокатську діяльність, та до доходів, отриманих від провадження адвокатської діяльності, не може бути застосовано спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.
28 травня 2025 року (вхід. № 30665) від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Солдаткіна О.С., надійшли заперечення на відповідь на відзив. Вважають її необґрунтованою та незаконною, а позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації такою, що не підлягає задоволенню.
Позивач у відповіді на відзив наводить загальні формулювання щодо поняття честі, гідності та ділової репутації, однак ігнорує правову проблему справи - відсутність самого факту порушення цих прав.
Відповідач не має обов`язку доводити недостовірність власних тверджень, тягар доказування покладається на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України.
Суть правової позиції Верховного Суду у справі № 680/195/17, стосується саме того, що реалізація особою права на звернення до уповноваженого органу не може розглядатися як поширення недостовірної інформації.
Позивач також не надає доказів навмисності дій відповідача або завідомої неправдивості інформації. Твердження позивача є суперечливими, оскільки визнає, що дисциплінарна колегія КДКА не перевіряла чи дійсно мали місце викладені у скарзі відповідачки події та явища, але водночас стверджує про їх неправдивість.
Позивач намагається розширити поняття «поширення» інформації, стверджуючи, що інформація стала відомою «працівникам відділу документообігу КДКА». Однак такий підхід є необґрунтованим. Службове ознайомлення уповноважених осіб з документами в рамках їх професійних обов`язків не є поширенням інформації у розумінні цивільного законодавства.
Позивач односторонньо трактує принцип балансу прав, ігноруючи конституційне право відповідача на звернення до органів державної влади (стаття 40 Конституції України) та право на свободу вираження поглядів (стаття 34 Конституції України).
КДКА не є судовим органом і не встановлює факти у спорі між сторонами. Її функція полягає у визначенні наявності ознак дисциплінарного проступку для відкриття провадження. Відмова у відкритті провадження означає відсутність підстав для дисциплінарної відповідальності, але не є встановленням недостовірності поданої інформації.
Позивач не доводить конкретної шкоди, завданої його честі, гідності та діловій репутації. Загальні твердження про «завдану шкоду» без конкретизації характеру, обсягу та наслідків такої шкоди не можуть бути підставою для задоволення позову.
Задоволення позову призвело б до обмеження конституційного права громадян на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до відповідних органів контролю, у тому числі адвокатського самоврядування. Це порушило б принципи демократичного суспільства та верховенства права.
У задоволенні позову просить відмовити повністю.
Суд враховує, що заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у встановлений судом строк від сторін та їх представників не надходило.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.
З матеріалів справи встановлено, що 12 грудня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області зі скаргою на адвоката ОСОБА_1., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 24 жовтня 2002 року № 2129/10, у якій зазначила, що при представництві ОСОБА_5 ОСОБА_1 проводив і проводить тиск на скаржника, інших осіб, які можуть її знати чи працювати з нею, розповсюджує неправдиву інформацію та взагалі приймає безпосередню участь у переховуванні ОСОБА_5 , як дезертира.
Скарга містить посилання на сім окремих епізодів.
У епізоді № 1 скаржник зазначила: «17 січня 2024 року відбулась особиста очна зустріч між нею, ОСОБА_12 , її представником адвокатом, її колишнім чоловіком ОСОБА_13 та його представником - адвокатом ОСОБА_1 під час якої планувалось вирішити питання поділу спільного майна подружжя. Однак зустріч мала вид ультиматуму і погрози ОСОБА_1 скаржнику адже він мені дав перелік майна і вимагав віддати майно сказавши наступне: « ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ) планує скласти заповіт на третю особу і я з вами, ОСОБА_17 , буду судиться до вашої смерті». Натякаючи, на думку скаржника, на те, що вигодонабувачем за заповітом є саме він - ОСОБА_18 . Питання: Чи може адвокат погрожувати опоненту свого клієнта і чи не плутає він свою роль у позасудовому врегулюванню та судовому процесі?
У епізоді № 2 скаржник зазначила: «В цивільних справах № 753/7590/24 та № 755/19347/23 скаржником було додано як доказ експертний висновок судово-економічної експертизи судового експерта ОСОБА_3. Ознайомившись з Висновком експерта, адвокат ОСОБА_1 не просто надіслав адвокатський запит щодо питань і даних, які і так були розкриті у Висновку, але й не полінувався написати і подзвонити експерту особисто, вимагаючи відізвати свій висновок, погрожуючи при цьому скаргами до контролюючого органу - Мінюсту України. Інформація отримана мною безпосередньо від ОСОБА_6 . Питання: Хіба може адвокат здійснювати тиск на судового експерта і погрожувати йому? На мою думку, під час розгляду справи у суді експерту можна задати всі питання, що цікавлять сторін, а особисті погрози це не погрози!».
У епізоді № 3 скаржник зазначила: «З метою дискредитації поданих мною доказів у цивільних справах справи № 753/7590/24 та № 755/19347/23 адвокат ОСОБА_1 вирішив створити фейкові докази та ініціювати кримінальну справу проти мене. Для цього на свій же адвокатський запит ним була створена і роздрукована на принтері відповідь і надана на підпис ОСОБА_4 . На сьогоднішній день ОСОБА_19 є пенсіонеркою, давно не працює (більше 8 років) та станом на 05 квітня 2024 року (дату підпису відповіді адвокату ОСОБА_1) мала травму ноги і не виходила з дому. Також слід зауважити, що ОСОБА_19 принтера вдома не має, і відповідно скласти і роздрукувати надану відповідь адвокату не могла. Ба більше відповідь ОСОБА_31 адвокату ОСОБА_20 і має ту ж саму дату, що і дата отримання нею адвокатського запиту. У подальшому, а саме 20 травня 2024 року ОСОБА_19 відізвала свій підпис на відповіді адвокату заявою та відіслала нотаріальні копії мені, ОСОБА_21 і в Дніпровський і Дарницький суди, але ОСОБА_20 не зважаючи на це наполегливо надавав відповідь від 05 квітня 2024 року як доказ до цивільних справ № 753/7590/24 та № 755/19347/23. Також ОСОБА_22 30 травня 2024 року подав заяву до Дніпровської поліції м. Києва із фейковими доказами на підставі якого було зареєстровано ЄРДС 12024105040000821. А адвокат замість того, щоб зупинити свого клієнта від брехливої заяви, подання фейкових доказів та брехливих свідчень, навпаки почав всім писати і розказувати. що я злочинниця. Наведена мною інформація взята із письмового пояснення ОСОБА_8 на ім?я дізнавача ОСОБА_9 від 30.09.2024 р. Претензія: Чи має право адвокат самостійно створювати відповідь на свій же запит. користуючись станом здоров?я і відсутністю інформації у людини? Чи може адвокат усно чи письмово повідомляти третім сторонам про кримінальне правопорушення скоєне нібито мною?»
У епізоді № 4 скаржник зазначила: «27 травня 2024 року ОСОБА_13 подав на ім?я директора ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс Груп» - ОСОБА_23 заяву, що мала у собі наклеп на мене як аудитора і як особистість, яка мала вимогу надати інформацію щодо сімейного майна і певних документів моєї підприємницької діяльності. Мало того, що директор аудиторської компанії зовсім не володіє такою інформацією і не знала, що відповідати на Лист, і на це б можна було взагалі не зважати, але адвокат ОСОБА_1 телефоном звернувся до ОСОБА_23 і вимагав надати інформацію про мене та якось на мене вплинути (як саме не відомо). Більше того аналогічну заяву вони надіслали до ДУ ОСНАД. Тому я вимушена була звернутися до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди (справа № 2/755/7015/24). Претензія: Якщо ображений колишній чоловік подає невідповідне звернення керівнику підприємства (не за адресою і не по темі), хіба може адвокат в ультимативному порядку вимагати від директора підприємства повпливати на співробітника в питаннях цивільної справи про поділ спільного майна та визнання майна особистим (справи № 753/7590/24 та № 755/19347/23)?»
У епізоді № 5 скаржник зазначила: « ОСОБА_18 почав представляти інтереси ОСОБА_24 (код ІНН НОМЕР_1 ) з 2022 року (справа про розірвання шлюбу № 753/15709/22), укладаючи з ним нові і нові договори, але 07 травня 2023 року ОСОБА_5 самовільно залишив місце служби ВЧ НОМЕР_2 . При чому 93 бригада як раз дислокувалась під Авдіївкою, тобто ОСОБА_16 залишив місце служби на лінії зіткнення і почав переховуватись. Щодо його проступку ДБР м. Краматорська зареєструвало кримінальне правопорушення (запис ЄРДС №:42023052210000639 ч. 4 ст. 408 ст.408 ККУ «дезертирство по змові і зі зброєю»), але це не завалило ОСОБА_25 і далі продовжувати укладати з ОСОБА_13 нові і нові договори. Це легко видно із дат ордерів ОСОБА_26 на надання правничої допомоги, що датуються починаючи з 01 листопада 2022 року по 03 серпня 2024 року уже коли по ОСОБА_16 було зареєстроване кримінальне правопорушенні і внесене у ЄРДС. Додатково повідомляю, що на сьогоднішній день за даними Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону розслідування справи ОСОБА_5 закінчено і скеровано до суду, а за даними Управління військової служби та правопорядку ОСОБА_5 знаходиться у розшуку. Претензія: Чи не суперечить така співпраця з етичними вимогами? Чи може ОСОБА_18 уже є співучасником дезертира?».
У епізоді № 6 скаржник зазначила: « ОСОБА_18 як представник ОСОБА_24 постійно маніпулює його статусом військовослужбовця, не повідомляючи при цьому, що ОСОБА_5 є дезертиром (№ 42023052210000639). Так у справі про розірвання шлюбу (№ 753/1789/23) ні ОСОБА_20 , ні ОСОБА_16 не були присутніми на жодному засіданні і оскаржували заочне рішення посилаючись на службу ОСОБА_16 в ЗСУ. При чому, із доказів ОСОБА_20 надавав копію першого аркушу військового квитка. І це вже у період 2024 року, коли ОСОБА_16 був дезертиром. У справі № 753/5452/24 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини інваліда ОСОБА_18 також повідомляє про службу ОСОБА_16 в ЗСУ через подання першого аркушу військового квитка, і це вже в 2024 році, знаючи, що ОСОБА_22 не служить, спілкується і зустрічається з ним і за даними Військової частини НОМЕР_2 служба ОСОБА_16 призупинена у зв?язку із дезертирство з поля бою. У справах же про поділ спільної сумісної власності подружжя справи № 753/1789/23 та № 753/7590/24 ОСОБА_20 уже ніяким чином не згадував про службу ОСОБА_16 в ЗСУ. І навіть на засіданні 20.08.2024 р. у Дніпровському суді (справа №753/1789/23) повідомив судді, що ОСОБА_16 не служить. Претензія: А так можна? Тут клієнт служить в ЗСУ, а тут не служить? З цим можна гратися? Суддям мало роботи, і тому їх потрібно «водити за носа»?».
У епізоді № 7 скаржник зазначила: «Також слід звернути увагу на оплату послуг адвоката. Справа у тому, що до Київського апеляційного суду у справі № 753/5452/24 як доказ були подані дані з електронного кабінету платника податків ОСОБА_24 , де чітко видно, що доходів, які підлягали б оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб ОСОБА_22 не має. І у відзиві на позов також стверджується, що ОСОБА_22 не має доходів. Також ОСОБА_22 з 2019 року є ФОП (фізична особа-підприємець), але як видно із відповіді ДПІ Дніпровського району у справі м. Києва ОСОБА_22 як ФОП за період 2021-2023 р.р. доходів від підприємницької діяльності не задекларував. Претензія: То виходить адвокат ОСОБА_1 є зацікавленою особою в судових процесах раз працює задарма?».
Також скаржник зазначила, що є аудитором за фахом і в своїй роботі постійно стикається із фаховими юристами і адвокатами, поважає їх і цінує і розуміє, що означає ділова репутація і етика, але жодного разу у своїй практиці не зустрічала адвокатів чи юристів накшталт ОСОБА_14 . На її думку, він своєю поведінкою і своїми діями дискредитує адвокатів і адвокатуру загалом.
До матеріалів справи також долучено копію заяви ОСОБА_27 від 30 вересня 2024 року до дізнавача відділу дізнання Дніпровського управління поліції Національної поліції міста Києва ОСОБА_9 про долучення до матеріалів досудового слідства ЄРДС 12024105040000821 інформації та документів.
З копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 26 березня 2025 року № 97/2025 встановлено, що у порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_1 відмовлено за відсутності в діях адвоката ознак дисциплінарного проступку.
Членами комісії зазначено, що з доводів та доказів, долучених до скарги, слід стверджувати відсутність ознак дисциплінарних проступків з боку адвоката ОСОБА_1. 
Щодо змісту скарги та викладених скаржником фактів члени Дисциплінарної палати КДКА зазначили таке.
З приводу першого епізоду про який зазначала скаржник, зокрема, про погрози з боку адвоката ОСОБА_1., варто зазначити, що будь-які погрози з боку адвоката до свого опонента у справі чи іншого учасника правовідносин, які склалися у адвоката у зв?язку із здійснення ним адвокатської діяльності с неприпустимим явищем, яке суперечить принципам, які закріплені у Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правилах адвокатської стики. Проте варто зазначити, що відповідно до пункту
7 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність обов?язок доказування вини адвоката у вчиненні дисциплінарного проступку покладається на особу, яка ініціює дисциплінарне провадження стосовно адвоката. Звинувачення адвоката не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини адвоката тлумачаться на його користь. Скаржник не падала достатніх та належних доказів, які б підтверджували описані нею обставини у цій частині скарги.
Наступна частина скарги стосується неналежної поведінки адвоката у правовідносинах із судовим експертом ОСОБА_3 , зокрема, погроз останній. Серед долучених до скарги матеріалів відсутні докази, які б підтверджували тезу скаржника про вимогу адвоката відізвати Висновок експерта. Натомість вказані матеріали, зокрема Додаток 1 та Додаток 2, свідчать про те, що адвокат повідомив експерта про намір оскаржити її дії у передбаченому Законом порядку, що є безумовним правом клієнта, інтереси якого адвокат представляє. Такі дії адвоката не можуть розцінюватися як погрози.
З приводу частини скарги, у якій скаржник зазначає, що адвокат сфабрикував кримінальне правопорушення, варто зазначити таке. Дo cкaprи не долучено доказів, які б підтверджували надання адвокатом відповіді на свій же адвокатський запит. Натомість, з долучених додатків випливає, що ОСОБА_30 було надано відповідь на адвокатський запит, про що свідчить проставлений нею підпис на цій відповіді. Варто зауважити, що відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган державної влади. орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. Відтак, відповідь на адвокатський запит може бути надана в день його отримання. Згодом цей підпис було відізвано шляхом складання відповідної нотаріальної заяви. У заяві вказано, що ця відповідь на адвокатський запит у готовому вигляді була  надана ОСОБА_28 клієнтом адвоката ОСОБА_1., а не самим адвокатом. 3 долучених матеріалів неможливо зробити висновок чи було відомо адвокату про такі дії його клієнта. Заява ОСОБА_10 дізнавачу відділу дізнання Дніпровського управління поліції Національної поліції міста Києва стосується дій клієнта адвоката ОСОБА_1., а не адвоката.
Щодо частини скарги, яка стосується наклепу на скаржника зазначено, що скаржником не надано доказів, які б підтверджували неправомірну вимогу адвоката ОСОБА_1. до ОСОБА_29 надати інформацію про скаржника.
Щодо частини скарги, де йдеться про етичність співпраці адвоката та клієнта зазначено, що заборона ототожнення адвоката з клієнтом є однією із гарантій адвокатської діяльності, яка закріплена пунктом 16 частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відтак, відповідно до пункту 15 частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта, заяви у медіа, якщо при цьому не порушуються професійні обов`язки адвоката.
Щодо частини скарги, яка стосується твердження про маніпуляцію статусом військовослужбовця вказано, що скаржник не надала доказів, які б підтверджували наведені нею у цій частині скарги обставини.
Частина скарги, яка стосується порядку оплати послуг адвоката не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку адвоката. Зазначені у ній відомості стосуються фінансового стану клієнта адвоката, що у свою чергу не має жодного відношення до здійснення адвокатської діяльності адвокатом ОСОБА_1
З огляду на вказане Дисциплінарна палата КДКА Київської області дійшла висновку, що в діях адвоката ОСОБА_1 відсутні ознаки дисциплінарних проступків, які передбачені пунктами 3, 5 частини другої статті 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а саме порушення правил адвокатської етики та невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків.
Відомостей про оскарження вказаного рішення у порядку статті 39 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» матеріали справи не містять, судом не встановлено.
18 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою про усунення порушень прав та законних інтересів, у якій просив ОСОБА_2 невідкладно повідомити у письмовому вигляді КДКА у Київській області про недостовірність викладених у скарзі від 12 грудня 2024 року відомостей.
22 квітня 2025 року ОСОБА_2 у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 18 квітня 2025 року зазначила, що у законний спосіб звернулася до КДКА у Київській області зі скаргою від 12 грудня
2024 року, як то передбачено Положенням про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність. Скарга містила інформацію, якою вона володіла особисто та отриману від третіх осіб. Скаргу подано виключно до КДКА в Київській області, до адвокатського об`єднання, до існуючих чи потенційних клієнтів не була подана, інформацію не наведено в жодному ЗМІ. Згідно відповіді КДКА у Київській області від 01 квітня
2025 року № 785 дисциплінарну справу не порушено, не застосовано санкцій чи стягнень, ділова репутація не постраждала. У задоволенні вимоги від 18 квітня 2025 року відмовила.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно із частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або сан 
Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). 
Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення ЦК України слід дійти висновку, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).
Це означає, що достовірна інформація, тобто така, що відповідає дійсності та викладена правдиво, не може бути спростована, навіть у випадку, коли вона порушує особисті майнові права.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20 та у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 536/911/21.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також має право на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку.
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку.
Водночас, положеннями статті 277 ЦК України встановлено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Професійна діяльність адвоката в Україні, регламентується Законом України від 05 липня
2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Крім того, у жовтні 1988 року на пленарному засіданні у Страсбурзі делегацією дванадцяти країн-учасниць було прийнято Загальний кодекс правил для адвокатів Європейського Співтовариства
Як зазначено у статті 23 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом. Дисциплінарне провадження - процедура розгляду письмової скарги, яка містить відомості про наявність у діях адвоката ознак дисциплінарного проступку. Дисциплінарне провадження стосовно адвоката здійснюється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.
Таким чином, розгляд питання про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності віднесено до повноважень дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії.
Конституційний Суд України у рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 зазначив, що відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).
Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України «Про звернення громадян» (393/96-ВР), який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.
Згідно із частиною п`ятою статті 55 Конституції України (254к/96-ВР) «кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань», а статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» (393/96-ВР) передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено Законом України «Про державну податкову службу в Україні» (509-12 ).
З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу
(1540-06) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.
Хоча ці висновки Конституційного Суду стосуються статті 7 ЦК Української РСР, вони також підлягають застосуванню і щодо положень чинного Цивільного кодексу України (пункт 37 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Сірик проти України» від 30 червня 2011 року).
Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. 
Верховний Суд у постанові від 10 червня 2019 року по справі 680/195/17 зазначив, що, у разі, якщо особа звертається до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, та в якій міститься та чи інша інформація, проте яка в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого частиною першою статті 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а не поширення недостовірної інформації.
За схожих обставин, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу
1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).
Таким чином, зазначена скарга ОСОБА_2 є зверненням до уповноважених законом органів, які відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» наділені повноваженнями вирішення питань щодо дисциплінарної відповідальності адвокатів, а тому скарга відповідача до Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей стосовно позивача.
Із зазначеної скарги убачається, що її зміст та висловлювання, на які посилається позивач, як на недостовірну інформацію, є оціночними судженнями відповідача, базують на суб`єктивному сприйнятті певних обставин та висловлювань інших осіб, та, водночас, критичною оцінкою певних фактів та діяльності позивача як адвоката.
Слід також врахувати, що скаргу відповідача до Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури було розглянуто та надано оцінку її доводам і винесено відповідне рішення. Доводи скарги є доволі різкими, але в силу зазначених норм закону та статусу адвоката, який здійснюючи професійну діяльність з надання правничої допомоги та має бути готовим до певного рівня критики від інших учасників судового процесу, не можуть розцінюватися як поширення неправдивих відомостей відносно позивача, оскільки вони безпосередньо стосуються його професійної діяльності, і оцінку цим доводам було надано відповідними дисциплінарними органами.
Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року по справі
№ 756/15954/16-ц.
Суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Будь-яких клопотань про витребування доказів чи допит свідків сторони не заявляли, заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження також не заявляли.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, шо судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача (частина друга статті 141 ЦПК України)
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини другої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі
№ 826/1216/16).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними і допустимими доказами.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України (частині четвертій статті 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт
5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
У відзиві на позовну заяву відповідачем ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
На підтвердження витрат відповідачем надано: копію рахунку на оплату від 20 травня 2025 року
№ 200525 на суму 6 000,00 грн, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 22 травня 2025 року
№ 2 до договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 03 жовтня 2024 року № 40 на суму 6 000,00 грн, та платіжну інструкцію від 22 травня 2025 року № 1.144224191.1 на суму 6 000,00 грн з призначенням платежу «оплата за надання професійної правничої допомоги згідно договору № 40 від 03.10.2024 р. та рахунку на оплату № 200525 від 20 травня 2025 р.». 
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.
При цьому такі критерії, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката, до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Надаючи оцінку наданим відповідачем ОСОБА_2 доказам на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суд враховує, що на підтвердження повноважень представника Солдаткіна О.С. надано копію відповідного свідоцтва серії КС № 5213/10 про право на зайняття адвокатською діяльністю та довіреності від 23 січня 2025 року на представництво у судах, сформованої засобами підсистеми «Електронний суд».
Водночас, до матеріалів справи не долучено відповідного договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 03 жовтня 2024 року № 40, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Солдаткіним О.С. 
З акту приймання-передачі наданих послуг від 22 травня 2025 року № 2 до договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 03 жовтня 2024 року № 40, встановлено, що між адвокатом та клієнтом погоджено та прийнято відповідні послуги з підготовки та подання відзиву на позовну заяву та подальшого супроводу справи в суді, загальною тривалістю 2 години.
Суд враховує, що окрім відзиву на позовну заяву представником також підготовано письмові пояснення по справі, водночас, слід зазначити, що правова позиція адвоката залишалася незмінною, підготовка не потребувала вивчення додаткових матеріалів, аналізу норм законодавства чи пошуку правових позицій, дій на отримання додаткових доказів представником не вчинялося. Поряд з цим, представник не брав участі в судових засіданнях, розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а позов не містить майнових вимог. 
Водночас, заперечення позивача в частині твердження про факт сплати рахунку на оплату від
20 травня 2025 року № 200525 на суму 6 000,00 грн на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_11 , не спростовують факту оплати ОСОБА_2 вартості послуг адвоката за договором про надання професійної правничої допомоги адвоката від 03 жовтня 2024 року № 40, про що зазначено у призначенні платежу у відповідній платіжній інструкції від 22 травня 2025 року № 1.144224191.1 на суму 6 000,00 грн. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд не досліджує питання правильності декларування адвокатом власних доходів та їх оподаткування контролюючими органами. 
За вказаних обставин та з огляду на фактичний об`єм необхідних послуг, наданих адвокатом, суд приходить до висновку, що доведеним є розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та вчинених адвокатом дій та середніх ринкових цін на оплату послуг адвоката у регіоні.
З огляду на викладене, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог з позивача
 ОСОБА_1 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 200, 201, 275, 277, 297, 299 ЦК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статтями 4, 5, 19, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн (шість тисяч гривень).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 , дата народження - не зазначено, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою:
 АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 20 лютого 2026 року. 

Суддя          О.О. Хромова