ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року  
м. Харків
справа № 615/1969/25
провадження № 22-ц/818/1034/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року у складі судді Токмакової А.П.,-
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом позовом про звільнення від стягнення аліментів за рішенням суду від 17.05.2012 у справі №2006/658/12, та стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 з 02.05.2020 по 26.07.2022.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, що розірваний 06.08.2012. Від шлюбу мають двох дітей, на утримання за рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у справі №2006/658/12 з нього стягувались аліменти на користь відповідачки, оскільки на той час діти проживали разом з матір`ю. З 02.05.2020 діти стали проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , хоча зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , де сторони у справі проживали разом до розірвання шлюбу. Тому починаючи з червня 2020 року і до цього часу позивач не сплачує аліменти на користь відповідача, так як самостійно повністю утримує дітей, відповідач же не надає будь-якої допомоги дітям. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01.09.2022 у справі № 615/707/22 його було звільнено його від сплати аліментів на користь відповідача, які стягуються на підставі рішення суду від 17.05.2012 у справі №2006/658/12 з 26.07.2022. Окрім того, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу). Рішення суду набрало законної сили 04.10.2022 та звернуто до виконання. Водночас залишається не вирішеним питання про звільнення його від сплати аліментів за період з 02.05.2020 по 26.07.2022, що є порушенням його прав, бо свідчить про подвійне стягнення.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Звільнено ОСОБА_1 , від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягуються на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у цивільній справі №2006/658/12, за період з 02.05.2020 по 26.07.2022.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено, належними доказами факт проживання дітей з травня 2020 року по липень 2022 року з батьком, крім цього СК України не передбачено звільнення від стягнення аліментів за минулий період, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що в період з 26.02.2005 по 06.08.2012 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
Шлюб розірвано за рішенням Валківського районного суду Харківської області від 06.08.2012 у справі №2006/366/12, після чого відповідачу присвоєно прізвище ОСОБА_5 .
Від шлюбу мають дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 15.06.2005 та № НОМЕР_2 від 02.08.2007, актові записи №3 від 15.06.2005 та №05 від 02.08.2007 відповідно.
Враховуючи, що на час розірвання шлюбу діти залишились проживали разом з відповідачем та перебували на її утриманні, рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у справі № 2006/658/12 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх на той час дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.06.2012 до досягнення найстаршою дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На підставі виконавчого листа №2006/658/12 від 06.06.2012, рішення суду передано для примусового виконання до Валківського ВДВС у Богодухівському районі Харківської області СМУ МЮ. 17.01.2018 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», заборгованість зі сплати аліментів станом на 17.01.2018 відсутня. 01.07.2020 ННП « Валківська ЦРЛ» зроблено запис про відстуність заборгованості зі сплати аліментів та 02.05.2023 виконавче провадження завершено на підставі п.5 ч.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» ( а.с. 9).
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01.09.2022 у справі № 615/707/22 звільнено його від сплати аліментів на користь відповідача, які стягуються на підставі рішення суду від 17.05.2012 у справі №2006/658/12 та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх на той час дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.07.2022 до моменту досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ( 12 – 13).
Постановою Харківського апеляційного суду від 03.06.2025 у справі №2006/658/12 визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця Валківського ВДВС у Богодухівському районі Харківської області СМУМЮ від 02.05.2023 про закінчення виконавчого провадження №70836029 щодо примусового виконання виконавчого листа №2006/658/12 від 06.06.2012.
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що за змістом рішення суду від 01.09.2022 у справі № 615/707/22, що набрало законної сили 04.10.2022 обов`язок ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дітей виник з 26.07.2022, тобто ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів саме з зазначеної дати. Таким чином ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку сплачувати присудженні рішенням суду аліменти у період з 01.06.2012 по 26.07.2022. Проте ця обставина державним виконавцем не врахована, розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 02.05.2023 не визначений. Враховуючи, що рішення суду від 17.05.2012 у справі №2006/658/12 не скасовано або визнано нечинним, виконавчий лист від 06.06.2012 у справі №2006/658/12 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей у встановленому законом порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню, державний виконавець помилково закрив виконавче провадження з підстав, зазначених у п.5 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». 
Отже спірним залишається питання утримання дітей за період з 02.05.2020 по 26.07.2022. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за ОСОБА_1 станом на 16.06.2020 року заборгованість за аліментами відсутня ( а.с. 10 )
Відповідно до розрахунку заборгованості від 10.04.2025 за ОСОБА_2 станом на 01.04. 2025 існує заборгованість по аліментам в сумі 65334.59 грн ( а.с. 11).
Згідно даних паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 15.12.2000 Валківським РВ УМВС України в Харківській області, позивач з 10.03.1999 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно даних акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства №312 від 15.07.2022, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не зареєстровані, але фактично проживають разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Зі змісту акту обстеження сумісного місця проживання №41 від 06.06.2025, позивач та син ОСОБА_8 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Допитаний в судовому засіданні позивач та свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 пояснили , що 02.05.2020 діти позивача стали постінйо проживати з батьком по АДРЕСА_1 . Всі витрати на утримання дітей ніс відповідач, мати участі в утриманні дітей не брала, з дітьми не спілкувалась, за весь період перерахувала ОСОБА_11 630 грн і двічі поповнила телефон. Саме на прохання дітей позивач звернувся до суду з приводу стягнення аліментів. Відповідач навпаки подала за цей період численні позови, щоб уникнути сплати аліментів. 
Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України, частина перша статті 13 ЦПК України). 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої і третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 
22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
За змістом позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2022 року у справі № 615/707/22 його звільнено від сплати аліментів призначених рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у справі №2006/658/12, оскільки судом встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з травня 2020 року проживали з ним та перебували на його утриманні,  тому він не має обов`язку сплачувати аліменти нараховані у період з 02.05.2020 по 26.07.2022. 
В судовому засіданні, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що змушений був повторно просити суд звільнити його від сплати аліментів призначених рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у справі №2006/658/12 , оскільки державний виконавець нарахував йому заборгованість за аліментами за період з 02.05.2020 по 26.07.2022 тобто за період, коли діти проживали з ним, а не з позивачкою. 
Тобто позовні вимоги ОСОБА_1 фактично спрямовані на отримання за результатами розгляду справи результату у вигляді звільнення від сплати заборгованості за аліментами. 
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. 
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року (провадження №61-3738св22)
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.
Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У справі, яка переглядається, установлено, що  заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2022 року у справі № 615/707/22 його звільнено від сплати аліментів призначених рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17.05.2012 у справі №2006/658/12, оскільки судом встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з травня 2020 року проживали з ним та перебували на його утриманні. 
Тому зазначені обставини не підлягають повторному доведенню у межах дійсної справи. 
ОСОБА_2 зазначіні обставини не спростовані. Суду не надано доказів, що діти на спірний період проживали із нею та вона утримувала їх. 
За таких обставин, з урахуванням фактичного місця проживання дитини та відсутності доказів її утримання матір`ю з 06 жовтня 2022 року, судова колегія дійшла до висновку, що суд правильно задовольнив позов ОСОБА_1 , проте не з`ясувавши дійсний намір позивача, помилився в мотивах ухваленого рішення, помилково пославшись на норми СК, що регулюють питання звільнення від сплати аліментів та як наслідок не вірно виклав резолютивну частину рішення. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати у зміні його мотивувальної або резолютивної частини. 
З огляду на зазначене судова колегія вважає, що наведені апелянтом доводи є частково обґрунтованими, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з викладенням мотивувальної частину рішення в редакції цієї постанови та абзацу другого резолютивної частини рішення в наступній редакції: « Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , від сплати заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 02.05.2020 по 26.07.2022».
Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 6, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року змінити. 
Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови та абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , від сплати заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 02.05.2020 по 26.07.2022.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         О. Ю. Тичкова

Судді           О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук