ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2799/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" – Корнілов Л.О.,
від Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни – Акрабова О.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2025, прийняте суддею Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 05.12.2025,
у справі №916/2799/25
за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни
про стягнення 921 673,14 грн 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни, в якому просило стягнути з відповідачки на користь позивача збитки у розмірі 921673,14 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування вантажів №TRS25522 від 13.02.2023 та у зв`язку з настанням страхової події – втрати вантажу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.11.2023, виплачено страхувальнику страхове відшкодування у сумі 921673,14 грн, внаслідок чого отримано право вимоги до Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни, як особи відповідальної за перевезення відповідного вантажу за договором перевезення вантажу №091221-02ВЧ від 06.04.2021.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.07.2025 відкрито провадження у справі №916/2799/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 (суддя Рога Н.В.) задоволено позов; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" збитки у розмірі 921673,14 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 13825,10 грн.
Судове рішення мотивоване безпідставністю ухилення відповідачки, яка взяла на себе відповідальність за збереження вантажу, від відшкодування позивачеві в порядку суброгації збитків, завданих виплатою ним суми страхового відшкодування страхувальнику у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зокрема, скаржниця наголошує на тому, що у спірних правовідносинах право вимоги у позивача виникло не на підставі договору страхування (суброгація) до відповідачки, а в порядку регресу з урахуванням положень частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України до винуватця втрати вантажу та власника транспортного засобу, за участі якого 16.11.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода – Салиги Євгена Олександровича, а також страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність винуватця, у зв`язку з чим Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна не є належним відповідачем у даній справі. Крім того, за твердженням апелянта, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з позовом у цій справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу №08/01 від 09.01.2026 (вх.№52100/25/Д1 від 09.01.2026) Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 – без змін, посилаючись на те, що з огляду на знищення вантажу під час перевезення, право вимоги у розмірі виплаченого відшкодування виникло у позивача саме до відповідачки, відповідальної за вказане перевезення, під час здійснення якого відбулася втрата вантажу, при цьому після сплати відповідних коштів на користь позивача Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна не позбавлена права звернення зі зворотною вимогою до будь-яких інших осіб, яких вона залучила до перевезення. Водночас позивач зауважує на дотриманні ним строку позовної давності при зверненні з позовом у цій справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 25.12.2025 у справі №916/2799/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 11.03.2026 о 12:00.
06.03.2026 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" №06/03 від 06.03.2026 (вх.№5200/25/Д2 від 06.03.2026), а 10.03.2026 – клопотання Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни №10/03/26 від 10.03.2026 (вх.№5200/25/Д3 від 10.03.2026), в яких сторони просили відкласти розгляд справи №916/2799/25.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 було задоволено вищезазначені клопотання сторін та відкладено розгляд справи №916/2799/25 на 01.04.2026 о 12:00.
У судовому засіданні 01.04.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" висловив заперечення проти її задоволення.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
06.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" ("Замовник") та Фізичною особою-підприємцем Пономаренко Оксаною Олександрівною ("Перевізник") укладено договір перевезення вантажу №091221-02ВЧ (далі – договір №091221-02ВЧ від 06.04.2021), за умовами пункту 1.1 якого цей договір регулює взаємовідносини сторін, пов`язані з плануванням і здійсненням послуг з міжнародних та внутрішніх перевезень експортних, імпортних і транзитних вантажів в стандартних 20-ти і 40-футових контейнерах на умовах, погоджених сторонами.
Відповідно до пункту 2.2 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 на кожне окреме завантаження оформляється факсимільна копія (заявка, передана по електронній пошті) транспортного замовлення, що містить опис умов і особливостей конкретного перевезення, що є додатком до цього договору і його невід`ємною частиною. Підтвердженням факту надання послуг є оригінал товарно-транспортної накладної встановленого зразка (СМR) з відмітками вантажовідправника, перевізника, одержувача вантажу (про отримання вантажу) і митних органів, а також акт наданих послуг, підписаний сторонами.
Розділом 4 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 визначено права та обов`язки сторін цього договору. Зокрема, Перевізник зобов`язаний: здійснювати надання послуг Замовнику відповідно до заявки та інших доручень, наданих Замовником, суворо дотримуючись умов одержуваного замовлення (пункт 4.1.1); подавати під завантаження транспортні засоби, узгоджені з Замовником, в технічно справному стані, забезпечені всіма необхідними для належного надання послуг документами, а також письмово поінформувати Замовника про всі особливості наданого транспортного засобу, якщо такі є, при цьому подача автомобіля, непридатного для виконання перевезення або необхідним комплектом документів, прирівнюється до ненадання транспортного засобу під завантаження (пункт 4.1.2); доставити ввірений йому Замовником вантаж у зазначений пункт призначення в обумовлений термін і здати його уповноваженій особі в цілості й схоронності згідно з товарно-транспортної накладної (СМR) і переданим на місці навантаження і митного оформлення документами (пункт 4.1.6); у разі пошкодження контейнера(ів) в період перевезення Перевізник зобов`язується зробити його/їх ремонт за свій рахунок або оплатити вартість ремонту згідно з виставленим рахунком Замовника (пункт 4.1.7).
В силу пункту 4.1.13 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 Перевізник має право залучати до виконання своїх обов`язків за цим договором інших осіб. При цьому Перевізник несе відповідальність за дії інших осіб перед Замовником, як за свої власні.
Відповідальність Замовника та Перевізника визначаються чинним законодавством України, при цьому повна відповідальність за вантаж (включаючи ризик випадкової загибелі) в проміжок часу між прийняттям його для перевезення і його здачею вантажоодержувачу покладається на Перевізника. У випадках втрати, недостачі чи пошкодження вантажу (у тому числі випадкових) в процесі надання послуг, передбачених цим договором, Перевізник несе майнову відповідальність у розмірі повної вартості вантажу за рахунком у разі втрати вантажу (пункти 6.1, 6.7.1 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021). 
Положеннями пункту 9.1 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 передбачено, що термін дії цього договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2021. Термін дії договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не повідомить письмово іншу сторону про намір розірвати договір за 30 днів до закінчення терміну його дії.
13.02.2023 між Товариством з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" ("Страховик") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" ("Страхувальник") укладено договір добровільного страхування вантажів №TRS25522 (далі – договір №TRS25522 від 13.02.2023).
Відповідно до пункту 13 договору №TRS25522 від 13.02.2023 додатками до нього є умови добровільного страхування вантажів (додаток №1); застереження (додаток №2); форми, за якими випускається сертифікат (додаток №3). Додатки до договору становлять його невід`ємну частину та містять додаткові умови договору, якими сторони повинні керуватись при врегулюванні правовідносин, що випливають з договору.
Згідно з пунктом 3.1 умов добровільного страхування вантажів (далі – умови), які є додатком №1 до договору №TRS25522 від 13.02.2023, предметом договору є майнові інтереси Страхувальника (Вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням вантажем, що перевозиться та зазначається у розділі 6 сертифікату.
У пункті 3.2 умов вказано, що Страховик приймає на страхування вантажі Страхувальника, відносно яких отримано повідомлення, шляхом випуску Страхувальнику сертифікату, що підтверджує факт прийняття вантажу на страхування.
В силу пункту 3.4 умов страхове покриття за договором поширюється на всі сертифікати, що укладені протягом строку дії договору, незалежно від дати їх закінчення, завжди за умови, що строк дії сертифікату не перевищує строк, визначений пунктом 5.3 договору.
Пунктами 4.1, 8.1 умов передбачено, що страхова сума зазначається у розділі 7 сертифікату. Територія дії договору визначається у розділі 4 сертифікату
09.11.2023 Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" випустило Товариству з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" страховий сертифікат №325 до договору №TRS25522 від 13.02.2023, у пункті 6.1 якого визначено назву вантажу – олія соняшникова рафінована дезодорована виморожена з вітаміном А (марки П) наливом, країна походження – Україна.
Дата початку страхового покриття – з 09.11.2023 до 02.03.2024; страхова сума за сертифікатом складає 8329614,14 грн, що еквівалентно 231116,88 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього сертифікату про страхування (пункти 5.2, 7.1 сертифікату №325 від 09.11.2023).
На виконання умов договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 була оформлена заявка на автоперевезення №061123-01СН, в якій вказано наступні відомості: дата і час подачі на завод – 14.11.2023; кількість контейнерів – 01х20DV HAPAG; адреса флексування, завантаження та ТО – Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮГАС ЛТД", Новомосковська дорога, 23/1; заливка авто – м. Дніпро, вул. Ярослава Мудрого, 46 (завод "Олейна"); місце ТО – Рені; порт здачі контейнера – Рені. Дана заявка на автоперевезення підписана між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" та Фізичною особою-підприємцем Пономаренко Оксаною Олександрівною без зауважень та скріплена печатками останніх.
Згідно з товарно-транспортною накладною б/н від 14.11.2023 для перевезення автомобілем (державний номер НОМЕР_1 , водій – ОСОБА_1 ) у контейнер UACU3852395 було завантажено 22840 кг соняшникової олії.
16.11.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого контейнер UACU3852395 був критично пошкоджений, що призвело до повної втрати вантажу. Зазначені обставини зафіксовані в акті огляду №1611-01 від 16.11.2023, складеному Фізичною особою-підприємцем Пономаренко Оксаною Олександрівною у присутності представника компанії-експедитора Гонтаренка Ігоря Михайловича за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітеріс". Додатками до цього акту є матеріали фотофіксації.
Постановою Ренійського районного суду Одеської області від 05.03.2024 у справі №510/2382/23 відмовлено у притягненні Салиги Євгена Олександровича до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, а провадження у справі закрито.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" звернулося до Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" з заявою про виплату страхового відшкодування по справі №0138949 у зв`язку з настанням страхового випадку, який мав місце 16.11.2023 та в результаті якого було знищено вантаж.
У матеріалах справи міститься страховий акт №0138949 від 01.03.2024 на проведення позивачем виплати страхового відшкодування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" за договором №TRS25522 від 13.02.2023 у сумі 921673,14 грн.
Перерахування Товариством з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" грошових коштів у сумі 921673,14 грн на виконання страхового акту №0138949 від 01.03.2024 за договором №TRS25522 від 13.02.2023 підтверджується платіжною інструкцією №300 від 01.03.2024.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 921673,14 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з безпідставності ухилення відповідачки, яка взяла на себе відповідальність за збереження вантажу, від відшкодування позивачеві в порядку суброгації збитків, завданих виплатою ним суми страхового відшкодування страхувальнику у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що між Товариством з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" укладено договір №TRS25522 від 13.02.2023, який за своєю правовою природою є договором добровільного страхування вантажу.
Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з:
1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);
2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);
3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Закон України "Про страхування" №1909-IX від 18.11.2021 регулює відносини у сфері страхування, визначає загальні правові засади здійснення діяльності із страхування, надання посередницьких послуг і спрямований на посилення захисту прав та законних інтересів клієнтів, у тому числі споживачів, шляхом встановлення вимог до системи управління, платоспроможності страховиків, філій страховиків-нерезидентів на території України та розкриття ними інформації, встановлює вимоги до порядку укладання, обслуговування та виконання договорів страхування та перестрахування, врегульовує питання інформаційного забезпечення договорів страхування та перестрахування і дій, що передують їх укладанню, а також державне регулювання та нагляд у сфері страхування.
Страховий випадок – подія, передбачена договором страхування або законодавством, ризик виникнення якої застрахований, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування або відповідно до законодавства. (пункт 59 частини першої статті 1 Закону України "Про страхування").
В силу пункту 69 частини першої статті 1 Закону України "Про страхування" страхування – правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.
Відповідно до частини четвертої статті 89 Закону України "Про страхування" предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України.
У частинах п`ятій, шостій статті 89 Закону України "Про страхування" визначено, що об`єктом страхування можуть бути: 1) життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; 2) майно на праві володіння, користування і розпорядження майном та/або можливі збитки чи витрати; 3) відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну. Договором страхування визначаються конкретний об`єкт страхування, з яким пов`язані страхові інтереси страхувальника (іншої особи, визначеної у договорі страхування), та страхові ризики, що пов`язані з цим об`єктом страхування та підлягають страхуванню за цим договором страхування.
Перелік страхових випадків визначається в договорі страхування за згодою сторін, якщо інше не передбачено законодавством (частина сьома статті 93 Закону України "Про страхування"). 
Згідно зі статтею 94 Закону України "Про страхування" страхова сума може бути встановлена за окремим об`єктом страхування, страховим випадком, групою страхових випадків, договором страхування в цілому. Розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником або відповідно до законодавства під час укладення договору страхування або внесення змін до такого договору. У договорі страхування в межах страхової суми можуть визначатися ліміти відповідальності страховика за окремим об`єктом страхування, страховим ризиком або страховим випадком, групою страхових ризиків та/або страхових випадків тощо. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах дійсної вартості майна за цінами і тарифами, що діють на день укладення договору страхування або внесення змін до такого договору, якщо інше не передбачено договором страхування або законом. Договором страхування може передбачатися франшиза, яка може бути умовною та безумовною. У разі зазначення в договорі страхування умовної франшизи страховик не відшкодовує частину збитку, яка не перевищує розмір франшизи, але відшкодовує збитки в повному обсязі, якщо збиток перевищує розмір франшизи. У разі зазначення в договорі страхування безумовної франшизи страховик вираховує розмір франшизи при здійсненні страхової виплати за кожним страховим випадком. Франшиза може встановлюватися у відсотках від страхової суми (страхової виплати), в абсолютному розмірі або в інших розрахункових одиницях, визначених договором страхування. Вид та розмір франшизи зазначаються у договорі страхування. Страхові виплати здійснюються у порядку, визначеному страховим продуктом та договором страхування, якщо інше не передбачено законодавством України. Страхова виплата не може перевищувати розмір прямого збитку, заподіяного страхувальнику та/або іншій особі, передбаченій договором страхування. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі якщо страхова сума становить певну частку дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, страхова виплата виплачується у такій самій частці дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, якщо інше не передбачено умовами договору страхування. Якщо майно застраховано у кількох страховиків і загальна страхова сума перевищує дійсну вартість майна, страхова виплата, що виплачується всіма страховиками, не може перевищувати дійсну вартість майна. При цьому кожний страховик здійснює виплату пропорційно до розміру страхової суми за укладеним ним договором страхування.
За умовами частин третьої, четвертої статті 102 Закону України "Про страхування" у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим. Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта). У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства.
Положеннями статті 108 Закону України "Про страхування" страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Як зазначалося вище, позивачем на підставі договору №TRS25522 від 13.02.2023 у зв`язку з настанням страхової події у вигляді втрати вантажу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.11.2023, що не заперечується жодним учасником справи, виплачено страхувальнику страхове відшкодування у сумі 921673,14 грн.
За приписами частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною (універсальною) саме в силу положень статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності.
Підставою для відшкодування збитків відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України є порушення зобов`язання.
Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Отже, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, факт протиправної поведінки відповідача, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками. Відповідачу, в свою чергу, потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно зі статтею 993 Цивільного кодексу України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №910/2603/17 від 04.07.2018 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування" є суброгацією.
Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.
При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного Законом України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини – суброгацію у страхових відносинах та регрес.
Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Зазначене випливає зі змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
При суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора – право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. При регресі – право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Основна відмінність регресу від суброгації полягає в тому, що право регресу виникає з відносин із заподіяння шкоди (тобто позадоговірних, деліктних відносин), а право суброгації із страхових відносин, які є договірними.
Статтею 924 Цивільного кодексу України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Вказана норма передбачає принцип винності у разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування та ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.
Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони. Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування та ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом. Пошкодження вантажу – це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій); нестача вантажу – доставка вантажу одержувачу в меншій кількості, ніж оголошено до перевезення. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, спричинених непереборною силою. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, не зумовленого непереборною силою, відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України не звільняє перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.
Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №907/603/17 та від 27.10.2020 у справі №903/846/19.
Діяльність з перевезення вантажів за своєю правовою природою пов`язана з підвищеним ризиком, який професійний перевізник приймає на себе при укладенні договору. Такий ризик включає не лише власні дії перевізника, але й дії третіх осіб, яких він залучає до виконання зобов`язання, а також наслідки дорожньо-транспортних пригод, що виникають під час перевезення. Саме тому законодавець і сторони договору покладають на перевізника обов`язок доведення обставин, що звільняють його від відповідальності, що узгоджується з принципом розподілу ризиків у підприємницькій діяльності.
Колегія суддів вбачає, що в силу узгоджених умов пунктів 6.1, 6.7.1 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 повна відповідальність за вантаж (включаючи ризик випадкової загибелі) в проміжок часу між прийняттям його для перевезення і його здачею вантажоодержувачу покладається на перевізника – Фізичну особу-підприємця Пономаренко Оксану Олександрівну, яка, у разі втрати вантажу, несе майнову відповідальність у розмірі повної вартості цього вантажу.
Поряд з цим, за умовами пункту 4.1.13 договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 перевізник має право залучати до виконання своїх обов`язків за цим договором інших осіб, однак при цьому перевізник несе відповідальність за дії інших осіб перед Замовником, як за свої власні.
Відтак за змістом статті 924 Цивільного кодексу України та умов договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 відповідальність перевізника має характер підвищеної (презюмованої) відповідальності за збереження вантажу. Така відповідальність є самостійною і не залежить від встановлення вини конкретної фізичної особи, яка керувала транспортним засобом, або інших третіх осіб. Аналогічний підхід неодноразово підтриманий Верховним Судом, який виходить із того, що перевізник відповідає перед замовником як професійний учасник обороту, що прийняв на себе ризик виконання зобов`язання. Для вирішення даного спору не є визначальним встановлення вини конкретної фізичної особи – водія транспортного засобу, оскільки відповідальність перевізника перед замовником має договірний характер і настає внаслідок самого факту незбереження вантажу, якщо перевізник не доведе наявність передбачених законом або договором підстав для звільнення від відповідальності.
З огляду на викладене, саме Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна є виконавцем перевезення з правом залучення третіх осіб та відповідно до договору №091221-02ВЧ від 06.04.2021 відповідає за дії залучених нею співвиконавців, а відтак виступає відповідальною особою перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" за втрату вантажу.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що акт огляду, яким зафіксована втрата переданого відповідачці вантажу вартістю 921673,14 грн, складений самою Фізичною особою-підприємцем Пономаренко Оксаною Олександрівною, яка взяла на себе відповідальність за збереження вантажу у розмірі його повної вартості та не надала при цьому до місцевого господарського суду жодного належного і допустимого у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження існування обставин, які виключають відповідальність останньої за втрату цього вантажу.
Отже, враховуючи те, що Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна", як страховик, відшкодувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ітеріс" шкоду, за яку відповідальність несе Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна, колегія суддів зазначає, що у позивача виникло право вимоги (суброгація) до особи, відповідальної за заподіяні збитки, тобто саме до відповідачки, у зв`язку з чим Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача збитків у сумі 921673,14 грн.
Посилання скаржниці на те, що позивач повинен був заявити позовні вимоги про стягнення вищенаведеної суми збитків до власника транспортного засобу, за участі якого 16.11.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода – ОСОБА_1 , та страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність останнього, відхиляються апеляційним господарським судом з огляду на помилковість ототожнення відповідачкою правовідносин суброгації та деліктних правовідносин, які виникають із завдання шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У цьому контексті визначальним є не факт заподіяння шкоди третьою особою, а існування договірного обов`язку перевізника забезпечити схоронність вантажу, який не було виконано. Крім того, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, Фізична особа-підприємець Пономаренко Оксана Олександрівна не позбавлена права на регресний позов до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Південно-західний апеляційний господарський суд також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачкою було заявлено про пропуск Товариством з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" строку позовної давності. 
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 
Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропуску – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).
В силу статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна із сторін такого зобов`язання кредитор, тому у разі суброгації перебіг строку позовної давності починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, що, зокрема, стосується і права на подання позову. Отже, при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту дорожньо-транспортної пригоди (постанова Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №521/16989/13-ц).
За умовами пункту 6 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).
Отже, беручи до уваги те, що позовні вимоги у цій справі заявлені з правовідносин суброгації, а дорожньо-транспортна пригода сталася 16.11.2023, апеляційний господарський суд зазначає про те, що строк позовної давності мав сплинути 16.11.2024.
Між тим, указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан, який на час розгляду цієї справи не скасований та не припинений.
Законом України №2120-IX від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав чинності 17.03.2022) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
В подальшому Законом України №3450-IX від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був викладений у новій редакції, згідно з якою у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
З огляду на викладене, враховуючи те, що перебіг скороченого річного строку позовної давності щодо позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" розпочався з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди (16.11.2023), враховуючи те, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу, при цьому позивач звернувся з позовом 16.07.2025, апеляційний господарський суд, беручи до уваги продовження та подальше зупинення встановленого законом строку позовної давності на період воєнного стану, дійшов висновку про звернення позивача з позовом у даній справі в межах строку позовної давності.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржниці не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пономаренко Оксани Олександрівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2025 у справі №916/2799/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Пономаренко Оксану Олександрівну.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.04.2026.

Головуючий суддя  С.В. Таран

Суддя  К.В. Богатир

Суддя  Л.В. Поліщук