КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 368/1233/25
номер провадження: 22-ц/824/6728/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козіної Світлани Миколаївни на заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року у складі судді Кириченка В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що з 2012 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 31 липня 2019 року.
За час перебування в шлюбі у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконкомом Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області зроблено відповідний актовий запис №02 та видано свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 .
Вказував, що після розірвання шлюбу відповідачка, забравши свої речі, виїхала з будинку і після того ніяким чином не повідомляла про своє місце перебування та не намагалась будь-яким чином зв`язатись ні з позивачем, ні з сином. Відповідачка втратила будь-який інтерес до дитини, та після виїзду з будинку не бачила дитину жодного разу і навіть не спілкувалась з ним по телефону.
Зазначав, що відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання сином освіти. Тобто створились умови, які шкодять інтересам дитини.
Також вказував, що відповідачка не виконує обов`язків, покладених законом на батьків, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача.
Зазначав, що він звернувся до органу опіки та піклування Ржищівської міської ради Київської області з проханням позбавити відповідачку батьківських прав, на що йому було рекомендовано звернутися до суду та після проведення перевірки буде надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав.
Вважав, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:
позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 з усіх видів доходів (заробітку) до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Заочним рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову 08 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.
В частині позову про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав, представник ОСОБА_1 - адвокат Козіна С.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позиція суду першої інстанції повністю суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі №147/277/24, згідно з якою ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути.
Вказує, щовідсутність належних умов для проживання неповнолітнього сина за місцем проживання відповідачки, ніяким чином не впливала та не впливає на її можливість спілкуватись з сином в телефонному режимі, чи в будь-який інший спосіб піклуватись про розвиток дитини.
Посилається на те, що відмовивши у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд залишив неповнолітнього ОСОБА_2 без батьківського піклування, оскільки позивача мобілізовано до Збройних Сил України, а відповідачка вже тривалий час (майже три роки) самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідачка ОСОБА_3 і третя особа: Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року в частинні задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, а також в частині розподілу судових витрат, не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Козіної С.М., вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи заочне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є винятковим, крайнім заходом, який допускається лише за наявності достатніх, належних і переконливих доказів винного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та неможливості зміни її поведінки на краще. Суд першої інстанції зазначив, що після розірвання шлюбу питання місця проживання і виховання дитини фактично вирішувалося за згодою батьків, певний час дитина проживала з матір`ю, а надалі - з батьком. Крім того, відповідачка позитивно характеризується за місцем проживання, зазначала про бажання забезпечити дитині належні умови, а матеріали справи не містять достатніх доказів того, що вона становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я чи психічного розвитку, у зв`язку з чим підстав для застосування такого крайнього заходу суд не вбачає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого. 
В обґрунтування позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтересу до життя дитини не проявляє, не приймає участь ні у вихованні дитини, ні в її утриманні, передбачені законом та моральними засадами суспільства батьківські обов`язки не виконує.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що з 2012 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконкомом Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області зроблено відповідний актовий запис № 02 та видано свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 .
На підставі рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 липня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.
Згідно з копією довідки Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Балико-Щучинського старостинського округу від 17 липня 2025 року №14/01-02-04/78, до складу сім`ї ОСОБА_1 входить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також відповідно до копії довідки Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Балико-Щучинського старостинського округу від 07 липня 2025 року №14/01/02-04/74, неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 та перебуває на повному його утриманні в період з 2023 року по даний час, мати ОСОБА_3 на території старостинського округу не проживає і не проживала, участі у вихованні дитини не приймає.
Відповідно до характеристики Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Балико-Щучинського старостинського округу від 18 серпня 2025 року №14/01-02-02/47, ОСОБА_1 уродженець села Балико-Щучинка Кагарлицького району Київської області проживає у будинку, який належить його матері ОСОБА_4 , разом із сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Навчався в Балико-Щучинській ЗОШ І-ІІ ступенів, потім в Ржищівському будівельному технікумі та здобув спеціальність технік-будівельник. Після закінчення технікуму працював на будівництві в різних організаціях та фірмах. Останнім часом працював у місті Ржищів таксистом. Розлучений, має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , дитині приділяє належну увагу, сприяє заняттю в різних спортивних секціях. ОСОБА_1 має спокійний, врівноважений характер, хороші стосунки з рідними. В громадських місцях та вдома має хорошу поведінку.
Згідно інформації опорного закладу освіти «Ржищівська гімназія «Гармонія» (далі - ОЗО «Ржищівська гімназія «Гармонія») від 18 липня 2025 року №01- 26/116, хлопчик ОСОБА_2 проживає у неповній сім`ї. Вихованням дитини займається батько ОСОБА_1 . Він приділяє належну увагу сину, цікавиться навчанням, відвідує батьківські збори. Мама ОСОБА_3 не проживає разом з сином з 2023 року, нехтує вихованням дитини. За останні два роки жодного разу не відвідувала гімназію та батьківські збори.
Згідно з актом обстеження умов проживання служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2025 року, малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . разом з бабусею ОСОБА_4 .
Згідно з письмовими поясненнями сусідів: ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що в будинку АДРЕСА_1 проживає малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . Протягом двох останніх років мати дитини - ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не проживає, до дитини не приїздить, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться життям дитини, фактично усунулась від виконання батьківських обов`язків. Всі турботи по вихованню та утриманню дитини виконує батько ОСОБА_1 .
Відповідно до листа ОЗО «Ржищівська гімназія «Гармонія» від 25 вересня 2025 року №01-26/153, ОСОБА_3 навчається в даному закладі з 01 вересня 2018 року. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учень. Навчається в міру своїх сил. Із 2024 навчального року його вихованням займається батько ОСОБА_1 , який підтримує зв`язок із закладом освіти, систематично відвідує батьківські збори. Мати ОСОБА_3 під час навчання ОСОБА_7 у 6 та 7 класах не цікавиться навчанням сина, з класним керівником та вчителями-предметниками не підтримувала і не підтримує зв`язок. Мати не бере участь у вихованні сина, тому батько самостійно приділяє увагу його навчанню та розвитку.
З листа Балико-Щучинського старостинського округу Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 26 вересня 2025 року №14/01-02-02/50 слідує, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом останніх двох років, постійно проживає із своїм батьком ОСОБА_1 у будинку, який належить його матері та бабусі ОСОБА_4 , в АДРЕСА_1 . До 2023 року хлопчик часто перебував з батьком. Мати ОСОБА_3 не виконує батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини та не приймає участі у вихованні хлопчика.
Згідно з листом КНП «Ржищівський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ржищівської міської ради Київської області від 26 вересня 2025 року №132, дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом сімейного лікаря з дня народження. Дитина хворіє рідко. Профілактичні щеплення згідно віку. У 2025 році медичний огляд дитини у лікаря кардіолога проводився за присутності батька ОСОБА_1 . Відповідальною особою при створенні медичної декларації зазначено ОСОБА_3 
25листопада2025 року службою у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області було відвідано родину ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - бабуся, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - онук. Батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований, але зі слів бабусі ОСОБА_4 , мобілізований та проходить військову службу в Збройних Силах України. Умови для проживання дитини створені.
Згідно з характеристикою Курненського старостинського округу Житомирського району Житомирської області від 30 вересня 2025 року №471, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 врівноважена, адекватна, веде здоровий спосіб життя, трудолюбива. Скарг та нарікань на громадянку ОСОБА_3 від сусідів та жителів громади до старостинського округу не надходило.
У відповідності до акту обстеження умов проживання наданого службою у справах дітей Курненської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 жовтня 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 , за вищевказаною адресою проживає мати ОСОБА_3 . Санітарно-побутові умови потребують покращення та косметичного ремонту, умов для проживання малолітньої дитини не створено.
Згідно з поясненнями ОСОБА_3 малолітній ОСОБА_7 проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Причиною того, що дитина проживає окремо, є відсутність комфортних умов проживання, конфлікт в сім`ї з колишнім чоловіком.
У висновку про розв`язання спору, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 16 жовтня 2025 року зазначено, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_2 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. На засідання комісії були запрошені мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 . Громадянка ОСОБА_3 на засідання комісії не з`явилась, хоча була повідомлена належним чином. Батько ОСОБА_1 на засідання не з`явився, проходить військову службу в Збройних Силах України. На засідання комісії з`явилась бабуся ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_2 . Бабуся повідомила, що після розірвання шлюбу малолітній онук спочатку проживав з матір`ю на квартирі у місті Ржищів. Але мати часто залишала дитину без нагляду, тому малолітній ОСОБА_7 вже тривалий час проживає з батьком ОСОБА_1 . Малолітній ОСОБА_7 повідомив, що не заперечує щодо позбавлення батьківських прав своєї матері, бажає й надалі проживати з батьком. Враховуючи, що батько дитини мобілізований та проходить військову службу в Збройних Силах України, а позбавлення матері ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини є крайньою мірою, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ржищівської міської ради Київської області, у прийнятті рішення щодо даного спору, покладається на розсуд суду.
У ст.51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У ч.7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У ч.ч.1, 2 та 4 ст.155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України.
Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У ст.165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19); від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Відповідно до ч.ч.5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (див. постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Установивши, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що з рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 липня 2019 року про розірвання шлюбу між сторонами і пояснень на засіданні комісії з питань захисту прав дитини бабусі дитини - ОСОБА_4 вбачається, що на час фактичного припинення шлюбних відносин і після розірвання шлюбу сторін спору питання про місце проживання спільної дитини вирішувалось за згодою батьків з урахуванням думки дитини відповідно до положень ст.160 СК України і спочатку син проживав за однією адресою з матір`ю до 2023 року на квартирі у місті Ржищів, а потім за однією адресою з батьком в будинку, який належить його матері та бабусі ОСОБА_4 , в АДРЕСА_1 до дня мобілізації позивача до Збройних Сил України в липні 2025 року Після вказаної дати, згідно акту обстеження умов проживання від 27 липня 2025 року, дитина продовжує проживати за вказаною адресою в сім`ї бабусі і має окрему кімнату, ліжко, письмовий стіл для навчання, шафу для одягу. У дитини є одяг, взуття згідно віку та відповідно до сезону, є шкільне приладдя. Житловий будинок складається з 3-х кімнат: кухні, прихожої, та веранди. Опалення комбіноване: газове та пічне, будинок електрофікований, без зручностей, є централізоване водопостачання. Також з рішення суду про розірвання шлюбу і пояснень на засіданні комісії з питань захисту прав дитини бабусі дитини - ОСОБА_4 вбачається, що питання виховання дитини вирішувалися батьками спільно, а також по усній домовленості щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків матір`ю дитини яка проживає окремо від дитини до дня мобілізації позивача в липні 2025 року до Збройних Сил України, так як цей позов було подано до суду вже після мобілізації 08 серпня 2025 року.
До того ж згідно виключно позитивної характеристики відповідачки з місця проживання від 30 вересня 2025 року, виданої Курненським старостинським округом, письмових пояснень ОСОБА_3 від 07 жовтня 2025 року та акту обстеження умов її проживання, вбачається, що її турбує щоб син мав комфортні умови проживання і не було конфліктів в сім`ї де проживає син. Умови проживання для дитини на даний час комфортніші в сім`ї бабусі. Житло матері має дві кімнати, веранду, кухню і потребує косметичного ремонту. Продуктами харчування забезпечені. В акті також зазначено, що умов для проживання дитини не має, але не зазначено конкретно яких умов і вбачається можливість створення таких умов при згоді позивача на проживання дитини з матір`ю. 
Аналіз установлених у справі обставин свідчить про те, що між батьками фактично існувала домовленість щодо проживання та виховання дитини, а надані докази не підтверджують наявності у діях ОСОБА_3 свідомого, винного та тривалого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відтак ці обставини не свідчать про наявність передбачених ст.164 СК України виключних підстав для позбавлення її батьківських прав.
Позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, колегія суддів у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
У даній справі не встановлено, що відповідачка є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.
Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачкою ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_3 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу у разі доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку.
Достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності в цьому, ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, не встановлено.
Таким чином, розглядаючи спір в цій частині, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому вій частині це заочне рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козіної Світлани Миколаївни залишити без задоволення.
Заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 квітня 2026 року.

Головуючий

Судді: