Номер провадження: 22-ц/813/2586/26 
Справа № 521/8014/24
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової О.С., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
треті особи – ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2025 року у складі судді Маркарової С.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2002 року по 15.11.2022 проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 . Шлюб зареєстрований у встановленому законом порядку не був. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , біологічним батьком якої є ОСОБА_3 . Батьківство останнього юридично, однак, відсутнє. В актовому записі про народження батько дитини записаний зі слів матері в порядку ст. 135 СК України. За життя ОСОБА_3 був військовослужбовцем, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач стверджувала, що претендує за постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану») на отримання одноразової грошової допомоги, яка визначена державою в 15 000 000 грн.
Враховуючи викладене, позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позиція відповідача та третіх осіб в суді першої інстанції
Відповідач ОСОБА_2 процесуальним правом надання відзиву не скористалась. 
Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 пояснень по суті позовної заяви не надав.
Третя особа Міністерство оборони України надало пояснення, у яких просило відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що жодні докази на підтвердження, що між ОСОБА_3 та позивачем склались усталені відносини, які притаманні подружжю позивачем за час розгляду справи суду не надані (том І: а.с. 71-75). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2025 року в позові відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачкою докази, зокрема акт мешканців будинку та фотокартки, з урахуванням вимог закону та сталої судової практики, не є достатніми для підтвердження факту існування між позивачкою та ОСОБА_3 протягом тривалого часу усталених відносин, притаманних подружжю. Суд зазначив, що під час розгляду справи позивачкою не надано належних і допустимих доказів тривалого спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту, бюджету, а також взаємності прав та обов`язків, які характерні для сімейних відносин. При цьому суд першої інстанції вказав, що висновок молекулярно-генетичної експертизи щодо високої ймовірності біологічного батьківства ОСОБА_5 сам по собі, за відсутності доказів усталених сімейних відносин між сторонами, не підтверджує заявлених позовних вимог. З огляду на наведене, а також беручи до уваги інші встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою факту існування між сторонами сімейних відносин, притаманних подружжю, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційна скаргу, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що починаючи з 2002 року і до 15.11.2022 ОСОБА_1 (позивач) проживала однією сім`єю без юридичної реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вважали себе повноцінним подружжям, мали взаємні права та обов`язки, були пов`язані спільним побутом та сімейним бюджетом. Протягом цього часу ОСОБА_1 ні з ким іншим у зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах не перебувала.
Факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу підтверджуються: 
1.фотокартками, на яких зображені моменти сімейного життя покійного ОСОБА_3 із позивачем та донькою; 
2.відеозаписами, з яких вбачається, що ОСОБА_3 був присутній в житті позивача та дитини до моменту своєї смерті; 
3.записами телефонних розмов, з яких вбачається, що ОСОБА_3 перебуваючи в лавах ЗСУ, надавав фінансову допомогу донці та дружині, які перебували за кордоном, а також узгоджував з позивачем питання збирання та подання документів на «удочеріння»;
4.показаннями свідків;
5.актом від мешканців багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який підтверджує, що ОСОБА_3 проживав разом з ОСОБА_1 та їх спільною донькою ОСОБА_4 . 
Крім того, факт спільного проживання як чоловіка та дружини підтверджується також й тим, що під час спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася дитина. Під час ознайомлення з матеріалами іншої справи №521/26986/23, де ОСОБА_1 просить встановити батьківство, було отримано копію висновку експертизи, що була проведена на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17 липня 2024 року, яким підтверджено, що вірогідність того, що загиблий ОСОБА_3 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв?язків. Вказана експертиза у сукупності з іншими доказами підтверджують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно проживали разом як чоловік та дружина, виховували спільну дитину. Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовну у повному обсязі. Більш того, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом більше 10 років, жоден з них у іншому зареєстрованому шлюбі не перебував. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що у межах розгляду даної справи, позивачем було також подано клопотання про виклик та допит більше ніж п?яти свідків, які могли надати безпосередні та істотні свідчення щодо фактичних сімейних відносин між позивачем - ОСОБА_1 та померлим — ОСОБА_3 . Проте судом першої інстанції це клопотання було проігноровано, свідки не були викликані до суду, що є істотним процесуальним порушенням та призвело до неповного з?ясування обставин справи; відсутнє як ухвалене судове рішення про відмову у виклику свідків, так і протокольна відмова, а отже сторона була позбавлена можливості реалізувати своє право на доказування, гарантоване нормами ЦПК України.
Також як зазначає скаржниця, судом першої інстанції враховано відзив Міністерства оборони України, що правові підстави для задоволення заяви відсутні. Проте сам відзив взагалі стосувався іншої людини. Так, у відзиві зазначено, що Міністерство оборони України вважає, що заявниця не надала документів, які відповідно СК України підтверджують, що заявниця була членом сім?ї ОСОБА_6 та перебувала на його утриманні, зазначене взагалі не стосується даної справи, оскільки ОСОБА_1 просила встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а не факт утримання. 
Крім того, у рішенні зазначено, що ОСОБА_1 , не була присутня на похованні ОСОБА_3 , що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 особисто була присутня на похованні, разом з нею також були численні мешканці її району, які можуть це підтвердити. Зі сторони родичів покійного були присутні лише чотири особи: його мати, сестра, сусідка та особа, яка перебуває у близьких стосунках із сестрою. Донька ОСОБА_1 та ОСОБА_3 – ОСОБА_4 не була присутня на похованні виключно з психологічних причин – вона не була готова бачити батька в такому стані, що могло б завдати їй глибокій травми. При цьому, як зауважує ОСОБА_1 , оплату поминального обіду та транспорту понесла виключна вона. 

Позиція відповідача та третіх осіб в суді першої інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, Міністерство оборони України, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2025 року залишити без змін, оскільки позивач не надала документів, які відповідно до СК України підтверджували би проживання однією сім`єю з військовослужбовцем, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи -  ІНФОРМАЦІЯ_6 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 05.02.2026 з`явилися представник ОСОБА_1 – адвокат Грицюк Т.В. 
Інші учасники процесу до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . 
За життя останній був військовослужбовцем.
В порядку Постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», матері ОСОБА_3 – ОСОБА_2 призначена одноразова грошова допомога.
При призначені допомоги Міністерством оборони України не встановлені інші особи, яка мають право на отримання допомоги. Допомога фактично сплачується матері, що підтверджується матеріалами, наданими суду в процесі розгляду справи Міністерством оборони України.
Доказами, на які позивач послалась в обґрунтування своїх позовних вимог є: акт мешканців будинку по АДРЕСА_2 ; фотокартки; відеозаписи; записи телефонних розмов та показання свідків. 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ст. 21 СК України).
Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ст. 27 СК України).
Зареєстрований шлюб передбачає для подружжя ряд гарантій.
Ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою та виникає за рішенням суду є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Конституційний суд України у рішенні від 3.06.1999 у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена.
Водночас, строк спільного проживання однією сім`єю має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.
За Постановою ВС від 30.10.2019 у справі № 643/6799/17 для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Щодо часу проживання за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
За Постановою ВС від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
За Постановою ВС від 15.08.2019 у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
За Постановою ВС у справі № 531/295/19 від 08.12.2021 показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю з загиблим військовослужбовцем ОСОБА_3 необхідно їй для здійснення права на отримання одноразової грошової допомоги як члена сім`ї загиблого військовослужбовця, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». 
Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч. 1 ст.16 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Так, Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Встановлено, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період часу з 2002 до 15.11.2022 позивачем надано: акт мешканців будинку по АДРЕСА_2 ; фотокартки; відеозаписи; записи телефонних розмов та показання свідків. 
Колегія суддів не може погодитися із висновком суду про те, що вищенаведені докази не доводять, що між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались та мали місце протягом спірного тривалого періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Так, звертаючись із даним позовом та у поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилалася на те, що починаючи з 2002 року і до 15.11.2022 вона проживала однією сім`єю без юридичної реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вважали себе повноцінним подружжям, мали взаємні права та обов`язки, були пов`язані спільним побутом та сімейним бюджетом. Вищевказаний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 підтверджує: фотокартками, відеозаписами, записами телефонних розмов, показаннями свідків, актом від мешканців багатоквартирного будинку. 
Дослідивши вищенаведені докази, колегія суддів вважає, що вони підтверджують факт проживання ОСОБА_1 із загиблим ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
Такнадані заявницею фотокартки відображають спільні моменти життя ОСОБА_3 , позивачки та дитини, що свідчить про наявність між ними сімейних відносин та спільне проведення часу.
Із долучених до матеріалів справи відеозаписів також вбачається участь ОСОБА_3 у житті позивачки та дитини до моменту своєї смерті.
Крім того, зі змісту аудіозаписів телефонних розмов убачається, що ОСОБА_3 , перебуваючи на службі у лавах Збройних Сил України, підтримував зв`язок із позивачкою, надавав фінансову допомогу дитині та позивачці, які на той час перебували за кордоном, а також узгоджував із позивачкою питання щодо збирання та подання документів з метою удочеріння дитини.
Наведені обставини узгоджуються з актом, складеним мешканцями будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 проживав разом із позивачкою та дитиною.
Також під час апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_1 , було допитано свідків, показання яких підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_3 з позивачкою, ведення ними спільного побуту та виховання дитини як членів однієї сім`ї.
Зокрема, допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою ОСОБА_1 пояснила суду, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом в комунальній квартирі за даною адресою, в них народилася донька ОСОБА_8 . Вони проживали та перебували разом на постійній основі, ночували. 
Допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_9 , засвідчила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом з 2006 року по АДРЕСА_2 у комунальній квартирі із дитиною до моменту поки ОСОБА_1 не виїхала із дитиною за кордон. ОСОБА_3 вона знала з 2000 року, а ОСОБА_1 з 2004 року. Вона бувала у них в гостях, оскільки дружили сім`ями. 
Допитаний у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_10 , який є сусідом ОСОБА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 засвідчив, що в період з 2004 року ОСОБА_3 з`явився у них во дворі. ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 та для нього було сюрпризом те, що вони офіційно не одружені, оскільки вони були як сім`я. Він довго спілкувався із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в них були добросусідські відносини. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в одній квартирі, в них є донька, вона називала їх «тато» і «мама». Пам`ятає як ОСОБА_3 пішов на війну, йому було сумно і хотів щоб його родина, тобто ОСОБА_1 із донькою вернулися до країни, бо коли почалася війна, вони виїхали за кордон. 
Допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_11 , яка також є сусідкою ОСОБА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . засвідчила, що знала ОСОБА_3 з 2010 року, ОСОБА_1 є його дружиною - співмешканкою, бо вони не були офіційно розписані. Вони жили разом по АДРЕСА_2 , були однією сім`єю, разом робили свята, сварилися і мирилися. ОСОБА_3 дуже любив свою доньку, і казав, що все що в нього є, він хотів щоб залишилось доньці. Мати ОСОБА_3 не визнавала, що в нього є дитина. 
Допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , яка також є сусідкою ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були сім`єю, вели спільне господарство, в них народилася донька - ОСОБА_8 , якій вони завжди організовували свята. ОСОБА_3 купив доньці собаку. Почалася війна і ОСОБА_1 із донькою поїхали в Німеччину, а він пішов на війну. 
Колегія суддів також враховує, що під час спільного проживання сторін народилася дитина, а батьківство ОСОБА_3 щодо цієї дитини встановлено рішенням Хаджибейського районного суду м.Одеси від 02.07.2025 по справі №521/26986/23.
Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у іншому зареєстрованому шлюбі. 
Апеляційної інстанції не вбачає підстав для відхилення вищевказаних доказів.
З урахуванням вищенаведеного, оцінивши зазначені докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є належними та достатніми для підтвердження факту проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є передчасними та такими, що не відповідають встановленим у справі обставинам.
Разом з тим, щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка та дружини в період часу з 2002 року і до 01.01.2004 слід відмовити, оскільки встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, можливо лише починаючи з 01.01.2004.
Так, пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01.01.2004 . Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.
Відтак, судова колегія не вбачає правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці з загиблим ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період часу з 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_8 , з наведених вище підстав.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 . 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є частково доведеною, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 01.01.2004 і до 15.11.2022. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.03.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова  

Судді:        С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе