РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4293/25	

Господарський суд Харківської області у складі судді Ольшанченка В.І. 
за участю секретаря судового засідання Красовського В.С. 
та представників: 
прокурора - Панової М.С. ,
відповідача-1 (ХМР) - не з`явився,
відповідача-2 (УКМП) - не з`явився,
відповідача-3 (ПФ Буревісник) - Харченка К.С. ,
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області ( 61004, м. Харків, бульв. Гончарівський, 20 ) 	
до 	Харківської міської ради ( 61003, м. Харків, м-н Конституції, 7 ) ,   Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ( 61003, м. Харків, м-н Конституції, 16 ) ,   Товариства з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " ( 61016, м. Харків, в`їзд Лисогірський 4-й, 2-А )  	
про	визнання недійсним договору, зобов`язання повернення майна, 	

ВСТАНОВИВ:

Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова Харківської області (далі - прокурор) надав Господарському суду Харківської області через систему "Електронний суд" позовну заяву до: Харківської міської ради (далі - відповідач-1), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (відповідач-3), в якій просить суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.03.2013 №4960-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ТОВ " Приватна фірма "Буревісник " (код ЄДРПОУ 38384805 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №440;
- зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (код ЄДРПОУ 38384805 ), повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 20069163101 - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-15, загальною площею 505,8 кв м, у житловому будинку розташованому за адресою: місто Харків, вулиця Минайленка, 7 , а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення.
Прокурор також просить визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 19.12.2012 №975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 16 додатку є незаконним, прийняте з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", а тому договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.03.2013 №4960-В-С, укладений на підставі вказаного рішення між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник ", підлягає визнанню недійсним, а нежитлові приміщення підлягають поверненню 3-м відповідачем на користь Харківської міської територіальної громади , в особі Харківської міської ради , як власнику комунального майна.
Ухвалою від 08.12.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 07.01.2026 об 11:00 год, про що повідомив учасників справи.
25.12.2025 відповідач-3 надав клопотання про продовження строку на надання відзиву на позовну заяву на 5 днів.
Ухвалою від 26.12.2025 суд задовольнив клопотання відповідача-3.
30.12.2025 відповідач-3 надав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, посилаючись на те, що прокурором жодними належними та допустимими доказами не доведено порушення спірним правочином інтересів держави і суспільства, його моральних засад, які були б співрозмірні із наслідком таких порушень, який прокурор просить застосувати, у вигляді визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а відтак і вилучення придбаного нерухомого майна у власника.
31.12.2025 прокурор надав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому вважає твердження відповідача-3 необґрунтованими, посилаючись на те, що посилання відповідача-3 на те, що: в період часу з 13.12.2012 по 18.12.2012 Товариством було здійснено ремонтні роботи в орендованих приміщеннях та поліпшено орендоване майно в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна є безпідставним, оскільки будь-яких доказів не підтвердження зазначених обставин відповідач-3 не надав, посилаючись на їх відсутність; вивченням вказаного звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаному нежитловому приміщенні, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні. Вказане також підтверджується інформацією паспорта-сертифіката об`єкта незалежної оцінки (нерухомості), де у п. 7 коду позиції «Характеристика об`єкту» зазначено, що вартість поліпшень складає 0 гривень. Також у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ " Приватна фірма "Буревісник " з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
05.01.2026 відповідач-3 надав клопотання про продовження строку на надання заперечень на відповідь на відзив на 5 днів.
Підготовче засідання 07.01.2026 не відбулося через перебування судді у відпустці.
Ухвалою від 12.01.2026 суд призначив підготовче засідання на 21.01.2026 о 16:00 год, у яке викликав учасників справи.
Ухвалою від 14.01.2026 суд відмовив відповідачу-3 у продовженні строку на подання заперечень на відповідь на відзив.
20.01.2026 відповідач-3 надав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку підготовчого провадження, а також клопотання про долучення доказів, в якому просив, зокрема, продовжити йому строк на подання доказів.
Протокольною ухвалою від 21.01.2026 суд прийняв до розгляду відзив відповідача-3 на позовну заяву, відповідь прокурора на відзив відповідача-3, відхилив клопотання відповідач-3 про відкладення розгляду справи та продовження строку підготовчого провадження та відклав підготовче засідання на 04.02.2026 о 15:30 год, у яке викликав учасників справи.
Ухвалою від 21.01.2026 суд відмовив відповідачу-3 у продовженні строку на подання доказів.
22.01.2026 відповідач-1 надав через систему «Електронний суд» пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову прокурора, а також дві заяви про застосування строку позовної давності.
29.01.2026 прокурор надав через систему «Електронний суд» заперечення на заяву Харківської міської ради про застосування строку позовної давності.
04.02.2026 відповідач-3 надав через систему «Електронний суд» клопотання про призначення комплексної будівельно-технічної експертизи.
Протокольною ухвалою від 04.02.2026 суд відхилив клопотання відповідача-3 про призначення комплексної будівельно-технічної експертизи, відклав підготовче засідання на 18.02.2026 о 14:30 год, у яке викликав учасників справи.
09.02.2026 прокурор надав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив на позовну заяву Харківської міської ради .
17.02.2026 відповідач-3 через систему «Електронний суд» надав заяву про долучення доказів, в якій просить поновити йому строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою від 18.02.2026 суд прийняв до розгляду відповідь прокурора на відзив на позов відповідача-1, задовольнив клопотання відповідача-3 про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 04.03.2026 о 16:00 год, у яке викликав учасників справи.
04.03.2026 відповдіач-3 надав через систему «Електронний суд» заяву про застосування строку позовної давності та про зупинення провадження у справі до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності КГС у складі ВС справи №922/141/20.
Також 04.03.2026 відповдіач-3 надав через канцелярію суду заяву про поновлення строку на долучення доказів.
У судовому засіданні представник відповідача-3 відкликав свою заяву про зупинення провадження у справі.
Протокольною ухвалою від 04.03.2026 суд відхилив заяву відповідача-3 про поновлення строку на долучення доказів та оголосив перерву у судовому засіданні до 09.03.2026 о 15:30 год.
06.03.2026 прокурор надав заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності.
09.03.2026 Харківська обласна прокуратура через систему «Електронний суд» надала письмові пояснення з урахуванням доводів, викладених у заяві представника відповідача-3 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, в яких вказує, що позовну давність пропущено з поважних причин.
09.03.2026 у судовому засіданні прокурор підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
У судовому засіданні 09.03.2026 судом оголошено перерву до 23.03.2026 о 16:00 год.
У судовому засіданні 23.03.2026 прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, а представник відповідача-3 заперечував та до закінчення судових дебатів у справі зробив заяву про подання доказів понесення витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 30.03.2026 о 14:30 год.
У судовому засіданні 30.03.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідачі Харківська міська рада та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради відзиви на позов не надали, їх представники не з`явилися у жодне судове засідання, про причини неявки не повідомляли, хоча відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.
За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 1 ст. 202 ГПК України.
Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення прокурора та відповідача-3, суд встановив наступне.
12.12.2012 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №3044 (надалі - договір оренди), за яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-15 площею 505,8 кв м у житловому будинку (технічний паспорт КП " Харківське міське бюро технічної інвентаризації " інвентарний №67397 від 05.07.2012), далі - майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Минайленка, 7, літ. "А-10" та відображається на обліку КП " Жилкомсервіс ".
Відповідно до п. 3.1 договору оренди вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 405200,00 грн станом на 02.10.2012.
Згідно з п. 4.2, 4.3, 4.7, 4.8 договору оренди орендар зобов`язаний: використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору; підтримувати орендоване майно відповідно до вимог ДБНІП, забезпечувати експлуатацію будівельних елементів і інженерного обладнання згідно технічних норм і правил; змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця; здійснювати поточний ремонт. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з рішенням Харківської міської ради чи її комітету. Здійснювати реконструкцію орендованого Майна за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності відповідного рішення Харківської міської ради чи її виконкому. Після проведення перепланування або реконструкції, згідно встановленого порядку, що потягло за собою заміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за власний рахунок в КП " Харківське міське бюро технічної інвентаризації " технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт надати його орендодавцю з метою внесення змін до договору оренди.
Відповідно до п. 5.2 договору оренди орендар має право здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності відповідного рішення Харківської міської ради чи її виконкому.
За змістом п. 5.3 договору оренди орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта оренди у власність. Поліпшення, зроблені без згоди орендодавця, які неможливо відокремити без пошкодження орендованого майна, не породжують зобов`язання орендодавця відшкодувати їх вартість.
18.12.2012 орендар надав Управлінню комунального майна та приватизації Харківської міської ради заяву (вх. №22298 від 18.12.2012) про надання згоди на приватизація орендованого об`єкту за адресою: м. Харків, вул. Минайленка, 7 , згідно з договором оренди №3044 від 12.12.2012. До заяви додав: договір оренди, технічний паспорт, статут, копію виписки, довідку про статистичний код, ухвалу, паспорт, код.
Рішенням 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 19.12.2012 №975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).
Пунктом 16 додатку вказаного рішення передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - Товариством підлягають нежитлові приміщення загальною площею 505,8 кв м, у житловому будинку розташованому за адресою: м. Харків, вул. Мінайленка, 7, літ. "А-10" .
Товариством 26.12.2012 до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради подано заяву про проведення оцінки орендованого майна (вх. №22907 від 26.12.2012).
На підставі заяви орендаря Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради наказом від 11.01.2013 №121 затверджено звіт ТОВ " Юстприват ", як суб`єкту оціночної діяльності, про незалежну оцінку нежитлових приміщень, відповідно до якого вартість майна станом на 31.12.2012 склала 404600,00 грн без ПДВ.
Як убачається зі вказаного звіту, будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаному нежитловому приміщенні, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.
13.03.2013 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (покупець) укладено договір купівлі-продажу №4960-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №440 (надалі - договір), на підставі якого шляхом викупу за 485520,00 грн до Товариства перейшло все майно, яке було орендовано на підставі договору оренди №3044 від 12.12.2012, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-15, загальною площею 505,8 кв м, у житловому будинку розташованому за адресою: м. Харків, вул. Минайленка, 7 (реєстраційний номер 20069163101).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №452510257 від 18.11.2025 право власності зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (код ЄДРПОУ 38384805 ) 12.07.2013 на підставі договору купівлі-продажу №4960-В-С, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. та акту №4960-В-С прийому-передачі від 13.03.2013.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування України" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування України" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно зі ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.
Частиною першою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.
Харківською міською радою 23 грудня 2011 року на 12 сесії 6 скликання прийнято рішення №565/11 "Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова на 2012 - 2016 роки".
Згідно з п. 1.1 додатку до рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки" (далі - Програма приватизації на 2012 - 2016 роки) програма розроблена відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.
Відповідно до п. 1.6 Програми на 2012 - 2016 роки об`єктами приватизації групи А, зокрема, є: цілісні майнові комплекси комунальних підприємств, їх структурні підрозділи, які виділені в самостійні підприємства, у тому числі ті, що знаходяться в оренді, а також виділені в результаті реструктуризації комунальних підприємств із середньо-обліковою чисельністю працюючих до 100 осіб включно або понад 100 осіб, вартість основних фондів яких недостатня для формування статутних капіталів відкритих акціонерних товариств; індивідуально визначене рухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, нежитлові будівлі, споруди та приміщення незалежно від їх вартості (в тому числі такі, що не увійшли до статутного капіталу ВАТ); майно підприємств, ліквідованих за рішенням господарського суду і майно підприємств, що ліквідуються за рішенням Харківської міської ради ; майно підприємств, що не були продані як цілісні майнові комплекси.
Основними принципами індивідуальної приватизації та відчуження є: досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності; вибір способу приватизації чи їх комбінації, що максимально сприятимуть ефективному функціонуванню підприємства у післяприватизаційний період тощо (п. 2.2 Програми приватизації на 2012 - 2016 роки).
Згідно з п. 5.1 Програми на 2012 - 2016 роки продаж об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи об`єктів.
Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 Програми на 2012 - 2016 роки умови відчуження об`єктів комунальної власності визначено цією Програмою та чинним законодавством України. Одним із способів, що застосовується при індивідуальній приватизації, є конкурсний продаж як інструмент збалансування досвіду і переваг, наявних у покупців, які можуть посилити конкурентні переваги підприємства, та збільшення розміру ціни об`єкта.
Пунктом 5.4 цієї Програми встановлено, що продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.
У пункті 5.7 Програми на 2012 - 2016 роки встановлено, що орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинку, споруди, приміщення).
Таким чином, порядок та процедура приватизації комунального майна на момент прийняття рішення Харківською міською радою від 22.02.2012 №638/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади" визначались Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (який на час звернення прокуратури з позовом втратив чинність на підставі пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", який набрав чинності 07 березня 2018 року) та Програмою приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, затвердженою рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23 грудня 2011 року №565/11.
Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.
З метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - єдині майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені в самостійні суб`єкти господарювання - юридичні особи (у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації), на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік не перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період не перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартості майна яких недостатньо для формування статутного капіталу господарського товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (частина 1 статті 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна").
Статтею 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначені способи приватизації, зокрема, шляхом: продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених частиною першою статті 12 цього Закону; викуп об`єктів приватизації; продажу акцій на міжнародних фондових ринках, у тому числі у вигляді депозитарних розписок; іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей, викупу.
Згідно з ч. 2 ст. 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Статтею 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено способи приватизації об`єктів малої приватизації. Приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.
22 лютого 2012 року Харківською міською радою прийнято рішення №638/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова", згідно з яким з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м. Харкова та поповнення бюджету міста Харкова, на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23 грудня 2011 року №565/11, керуючись статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу згідно з додатком. У пункту 29 додатку до вказаного рішення визначено спірне майно.
З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)"(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України .
Статтею 13 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продаж об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну та взяв зобов`язання виконати умови конкурсу.
З наведених вище норм права вбачається, що основною метою приватизації, у тому числі комунального майна є досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності, тобто отримання найвищої ціни за об`єкти, що підлягають приватизації та залучення коштів для здійснення структурної перебудови економіки територіальної громади.
Згідно з ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей:
1) у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання для цілей оренди майна;
2) продаж нежитлових приміщень, будівель та споруд, які згідно із законодавством можуть бути об`єктами приватизації, незалежно від підпорядкування здійснюється державними органами приватизації відповідно до законодавства з питань приватизації;
3) майно, що залишилося після задоволення вимог кредиторів державного підприємства, визнаного банкрутом за рішенням господарського суду (якщо господарський суд прийняв постанову про його ліквідацію), передається ліквідаційною комісією відповідному державному органу приватизації для подальшої приватизації за актом приймання-передачі в порядку, встановленому Фондом державного майна України . Продаж зазначеного майна здійснюється виключно на аукціонах;
4) державний орган приватизації з власної ініціативи приймає рішення про приватизацію об`єктів групи А, які утворюються на базі державного майна підприємств, що реструктуризуються, нежитлових приміщень, об`єктів, щодо яких скасовано заборону на приватизацію в установленому законом порядку, та інших неприватизованих об`єктів групи А. Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України . На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02 квітня 2012 року №439 (далі - Порядок №439).
Відповідно до п. 8.1 Порядку №439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до п. 3.3 розділу III та п. 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.
Таким чином, викуп орендарем орендованого ним приміщення у спірних правовідносинах, в силу приписів статті 18-2 з урахуванням статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання №565/11, може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " здійснювались будь-які поліпшення орендованих ним приміщень за договором оренди №3044 від 12 грудня 2012 року.
Враховуючи викладене, пункт додатку до рішення Харківської міської ради від 19 грудня 2012 року №975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" прийнятий Харківською міською радою з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання 23 грудня 2011 року, оскільки спрямований не на досягнення мети, визначеної у цих Законах і Програмі, і тим самим порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.
Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку, а від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.
Відтак, відповідач-3 є недобросовісним набувачем, оскільки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, яка на її відчуження не має права через не виконання відповідачем-3 вимог законодавства щодо поліпшення орендованого майна, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що продовжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду.
Беручи до уваги, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник ", від 12 березня 2013 року №4960-В-С укладений на підставі, зокрема, рішення Харківської міської ради 19 грудня 2012 року №975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади", пункт 16 додатку якого є неправомірним та незаконним, а також спірний договір укладений з порушенням вимог статті 18-1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012 - 2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання 23 грудня 2011 року №565/11, суд вважає позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.03.2013 №4960-В-С, укладеного між територіальною громадою м. Харкова, в особі Харківської міської ради , від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " (код ЄДРПОУ 38384805 ), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за №440, обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.
Аналізуючи наведені вище положення Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22 січня 2021 по справі №922/623/20 дійшла аналогічних висновків.
Також аналогічні правові висновки сформовані усталеною судовою практикою, відображеною, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №922/3272/18, від 17 червня 2020 року у справі №922/2593/19, від 17 червня 2020 року у справі №922/1958/19, від 23 червня 2020 року у справі №922/1970/19, від 07 липня 2020 року у справі №922/2932/19, від 08 липня 2020 року у справі №922/1969/19, від 23 липня 2020 року у справі №922/2762/19, від 03 листопада 2020 року у справі №922/3814/19, від 16 березня 2021 року у справі №922/1009/20, від 22 січня 2021 року у справі №922/623/20, від 18 березня 2021 року у справі №922/4169/19, від 24 березня 2021 року у справі №922/2244/19, від 24 березня 2021 року у справі №922/3276/19, від 31 березня 2021 року у справі №922/3272/18, від 01 квітня 2021 року у справі №922/250/20, від 06 квітня 2021 року у справі №922/1668/20, від 13 квітня 2021 року у справі №922/2934/19, від 13 квітня 2021 року у справі №922/3852/19, від 20 квітня 2021 року у справі №922/2811/19 зі спорів, що виникли із подібних правовідносин приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міської ради та Управління комунального майна Харківської міської ради .
Крім того, суд зазначає, що при вирішенні питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року №4960-В-С, укладеного на підставі пункту 16 додатку до рішення Харківської міської ради від 19 грудня 2012 року №975/12, має надаватись юридична оцінка необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), пункти 166 - 168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07), пункт 45).
Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Європейський суд з прав людини у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.
Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна".
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 48 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №922/3272/18.
Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.
Харківська міська рада , розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.
Таким чином, першим та другим відповідачами не дотримано процедури розпорядження комунальною власністю вимогам законодавства.
Товариство з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " мала можливість ознайомитися з порядком та умовами викупу орендованого майна та мала усвідомлювати невідповідність обраної нею процедури чинному законодавству при зверненні з заявою про приватизацію шляхом викупу.
Так, передача права власності на майно, у тому числі в результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна. Отже, покупець, звертаючись до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які б свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, усвідомлював що його звернення з заявою про приватизацію шляхом викупу є протиправним, оскільки суперечить пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств" (малу приватизацію) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За таких обставин, зважаючи на наявність допущених порушень органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, звернувся до органів місцевого самоврядування з заявою про приватизацію спірного майна шляхом викупу, суд дійшов висновку про те, що позбавлення набувача його майна, шляхом визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому суд враховує і те, що покупець не буде нести "індивідуальний і надмірний тягар", оскільки визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого судом порушення, а правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину, тобто фактично повернення набувачу коштів, сплачених на виконання правочину.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 29.05.2025 по справі №922/3727/19 зазначив, що у разі заявлення в позові вимоги про зобов`язання повернути майно, суд повинен визначити, яку саме вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і залежно від цього застосувати належні норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
Вибір між речово-правовими та зобов`язальними способами захисту права залежить від характеру порушення, правового статусу сторін та конкретних обставин справи.
Речово-правові способи захисту, одним з яких є віндикація (статті 387, 388 ЦК України), базуються на праві власності як абсолютному праві, що діє проти необмеженого кола осіб.
Водночас реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або визнаний недійсним.
Тобто вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яка пред`явлена саме стороні цього правочину, має розглядатися за правилами реституції.
У цій справі правовідносини між відповідачами виникли на підставі укладеного ними договору купівлі-продажу нерухомого майна, який, як зазначалось, є недійсним, і прокурор у позові просить зобов`язати відповідача-3 повернути на користь територіальної громади м. Харкова, в особі відповідача-1, майно, яке було передано йому на виконання цього договору.
З наведеного випливає, що належним способом захисту права власності територіальної громади міста у цьому разі є застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину (реституції).
Зазначений спосіб захисту також є ефективним, оскільки позивач (у цьому разі прокурор), який заявляє вимоги про визнання недійсним договору, на підставі якого було відчужене майно, та повернення майна, має дві мети ? повернути майно у фактичне володіння та реєстраційно підтвердити право володіння ним.
Отже, заявлену прокурором вимогу про зобов`язання відповідача-3 повернути територіальній громаді м. Харкова, в особі Харківської міської ради , нежитлові приміщення, відчужені йому на підставі недійсного договору купівлі-продажу, слід розглядати як вимогу про застосування наслідків недійсності цього правочину (реституцію), і її задоволення приведе до захисту порушеного права власності територіальної громади міста у належний та ефективний спосіб. 
Зазначене одночасно свідчить про виконуваність відповідного судового рішення як щодо фактичного повернення майна у володіння власника, так і щодо забезпечення відновлення реєстраційного підтвердження його права володіння цим майном.
З таких міркувань вимога прокурора про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю " Приватна фірма "Буревісник " повернути Харківській міській об`єднаній територіальній громаді , в особі Харківської міської ради , об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 20069163101 - нежитлові приміщення №1-:-15, загальною площею 505,8 кв м, у житловому будинку розташованому за адресою: м. Харків, вул. Минайленка, 7 , а Харківську міську раду Харківської області - прийняти вказані нежитлові приміщення підлягає задоволенню.
Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №922/623/20.
Натомість, відповідачами заявлено про застосування до вимог прокурора строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.
Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 по справі №362/44/17 конкретизувала вищенаведений висновок та зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:
1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ « Нафтова компанія «Юкос » проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.
Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.
Відповідну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №910/2974/18, від 15.01.2019 у справі №910/296918, від 15.01.2019 у справі №910/2972/18, від 07.02.2019 у справі №910/2966/18, від 26.02.2019 у справі №910/2967/18, від 21.05.2019 у справі №910/15457/17, від 11.11.2019 у справі №904/1038/19.
У той же час, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з нормами частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності, саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що зазначений строк було пропущено з поважних причин.
При розгляді спору з подібних правовідносин Верховним Судом в постанові від 20.04.2021 у справі №922/1030/20 зроблено висновок про те, що оскільки право власності територіальної громади м. Харкова на спірні нежитлові приміщення було порушено у момент їх вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого прокурором самостійно на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова (про факт вибуття майна з комунальної власності у володіння іншої особи). Адже закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №4960-В-С від 13.03.2013 подано прокурором 03 грудня 2025 року - тобто майже через дванадцять років та дев`ять місяців з моменту укладення договору на підставі відповідного рішення.
Отже, прокурор звернувся з позовом поза межами загальної позовної давності.
У позовній заяві прокурор зазначає, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова здійснювалося процесуальне керівництво по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №42023222060000064 від 22.03.2023. Прокурор вказує, що у ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі №638/2612/23 в Архівному відділі Харківської міської ради отримано тимчасовий доступ до ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень за адресою: м. Харків, вул. Минайленка, 7 .
Прокурор зазначає у позові, що йому про вказані у позовній заяві порушення стало відомо лише після вилучення на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 (справа №638/2612/23) приватизаційної справи в рамках кримінального провадження №42023222060000064.
Зі змісту мотивувальної частини наведеної ухвали вбачається, що в обґрунтування поданого прокурором клопотання про надання тимчасового доступу та вилучення речей в оригіналі, останній посилався на те, що «В період часу з 2012 по 2015 роки включно Харківською міською радою прийнято 12 рішень про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова: рішення 15 сесії 6 скликання від 25.04.2012 №713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 16 сесії 6 скликання від 22.06.2012 №765/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 21 сесії 6 скликання від 19.12.2012 №975/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 23 сесії 6 скликання від 17.04.2013 №1111/13 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 27 сесії 6 скликання від 20.11.2013 №1329/13 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 31 сесії 6 скликання від 26.02.2014 №1481/14 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 33 сесії 6 скликання від 23.04.2014 №1570/14 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 35 сесії 6 скликання від 20.10.2014 №1684/14 «Про відчуження об`єктів комунальної винності територіальної громади м. Харкова»; рішення 36 сесії 6 скликання від 24.12.2014 №1755/14 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 40 сесії 6 скликання від 24.06.2015 №1925/15 «Про відчуження об`ємів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»; рішення 42 сесії 6 скликання від 23.09.2015 №2009/15 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова».
Вказане свідчить про те, що органи прокуратури були обізнані про прийняття Харківською міською радою рішення 21 сесії 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 19.12.2012 №975/12 та наступне відчуження об`єктів нерухомості шляхом укладення оспорюваного договору.
Відповідно до змісту норм Цивільного кодексу України, якими врегульовано позовну давність, та правової позиції Верховного Суду щодо їх застосування, прокурор (позивач) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати.
За приписами ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Тобто, відповідно до змісту вищевказаної норми та здійснення моніторингу законності розпорядження комунальним майном, прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України «Про прокуратуру», своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.
Більш того, спірний договір було укладено 12.03.2013, а повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням і застосуванням законів, в т.ч. проведення перевірок, органи прокуратури були позбавлені лише у 2014 році на підставі ст. 131-1 Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», в редакції Закону від 14.10.2014.
Водночас, відомостей про те, що органи прокуратури зверталися до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради за наданням відповідної інформації або встановлених обставин ухилення суб`єктів владних повноважень від надання такої інформації як вказана ухвала, так і матеріали цієї справи не містять.
Разом з цим, із пояснень прокурора не вбачається обґрунтування неможливості дізнатися про виявлене порушення прав та інтересів громади м. Харкова раніше.
Суд вказує, що висновок про обізнаність учасника справи із порушеними правами не може ґрунтуватися на поясненнях останнього, без підтвердження належними та допустимими доказами.
Отже, прокурором не доведено з яких підстав він не мав можливості довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова саме з часу укладання відповідачами спірного договору.
Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справах, які набрали законної сили та були чинними на час розгляду справи судом (подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі №910/3191/20 та від 24 жовтня 2024 у справі №752/8103/13-ц).
З відкритих даних Єдиного Державного реєстру судових рішень було виявлено численну кількість судових рішень в рамках кримінальних проваджень №42017221080000002 від 04.01.2017 за ознаками ч. 3 ст. 365-2 КК України, №42017220000001129 від 19.10.2017 за ознаками ч. 2 ст. 364 ККУ та №42017221080000041 за ознаками ч. 2 ст. 367 ККУ, в рамках яких розглядалися питання приватизації, проведеної в період 2012 - 2016 років.
Відтак, в мотивувальній частині ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі №639/687/19, яка розміщена в єдиному державному реєстрі судових рішень, в обґрунтування задоволення клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №2 про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню №42017221080000002 від 04.01.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365-2 КК України йдеться про відчуження Харківською міською радою комунального майна шляхом викупу на підставі Програми приватизації та переліку рішень Харківської міської ради . З тексту цієї ухвали вбачається, «що станом на момент звернення до суду з відповідним клопотанням прокурору вже було відомо що продаж Харківською міською радою майна в передбачений спосіб шляхом викупу їх орендарями мають системний характер».
Також, ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 02.08.2019 у справі №646/7935/17 (провадження 1-кс/646/4141/2019) в рамках кримінального провадження №42017220000001129 від 19.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, прокурору відділу прокуратури Харківської області надано тимчасовий доступ до документів, а саме: посадової інструкції начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ОСОБА_4 та його заступника ОСОБА_5, чинні у період починаючи з 2007 року по теперішній час та накази (розпорядження) про призначення вказаних осіб; положення про Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , розподіл обов`язків між начальником Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ОСОБА_4, його заступником ОСОБА_5 та іншими службовими особами, чинних у період починаючи з 2007 року по теперішній час; інші документи, що регулюють у Харківській міській раді порядок приватизації приміщень.
В цій ухвалі зазначено наступне: «Згідно витягу з кримінального провадження №42017220000001129 від 19.10.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами ГУ ДСНС в Харківській області та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ».
У цьому ж кримінальному провадженні наявна ухвала слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 22.03.2019 у справі №646/7935/17 (провадження 1-кс/646/2108/2019), якою надано дозвіл слідчому в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області на вилучення посадової інструкції начальника та заступника, починаючи з 2007 року, наказів, інших документів, що регулюють порядок приватизації.
У вказаній вище ухвалі зазначено, що «в провадження слідчого судді Червонозаводського районного суду надійшло зазначене клопотання, в обґрунтування якого слідчим зазначено, що посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно заволоділи певними приміщеннями загального користування за зниженою вартістю шляхом їх приватизації на підставних осіб, та зниження фактичної вартості приміщень при проведенні їх оцінки, чим спричинили збитки державі у великих розмірах».
Також в реєстрі наявний ряд судових ухвал про надання дозволів слідчими суддями на проведення обшуків та оглядів у вказаному кримінальному провадженні, де зазначено наступне: «В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що у провадженні першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області перебуває кримінальне провадження №42017220000001129 від 19.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами ГУ ДСНС в Харківській області та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради ».
Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.02.2020 у справі №911/2191/16.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про пропуск прокурором строку позовної давності на звернення до суду з відповідними позовними вимогами та відсутність переконливих аргументів в обґрунтування причин такого пропуску.
За таких обставин, суд не визнає поважною причину пропуску строку на звернення прокурором до суду та вважає за необхідне відмовити у його поновленні.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі №922/1030/20.
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від №4960-В-С від 13.03.2013 та про зобов`язання повернути територіальній громаді нежитлові приміщення є обґрунтованими та доведеними, проте, з огляду на сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у справі, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову повністю, витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора.
Керуючись ст. 19, 55, 143 Конституції України, ст. 3, 6, 15, 16, 172, 203, 204, 215, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 1, 3, 5-1, 12, 15, 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 8, 11, 13, 14, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", ст. 1, 10, 24, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 73, 74, 76 - 80, 86, 123, 129, 165, 178, 202, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України,  

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційного скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне рішення складено "09" квітня 2026 р. 

Суддя		В.І. Ольшанченко