ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/4226/25 пров. № А/857/35097/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року (головуючий суддя Андрусенко О.О.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк, у справі №140/4226/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

24 квітня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - відповідач) про визнання протиправним рішення від 05.03.2025 №032350030806 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язання відповідача призначити з моменту досягнення пенсійного віку пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) із зарахуванням до трудового та страхового стажу період догляду за дитиною ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 01.01.2004 по 31.12.2004 (а.с. 33-40).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01.01.2004 по 01.12.2004 позивач вважалася непрацюючою матір`ю, а до страхового (загального) стажу за діючими правовими нормами зараховувався час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, відтак вказаний період повинен бути зарахований до страхового стажу, що має наслідком призначення пенсії за віком.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року та у позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (страховий стаж складає 29 років 09 місяців 29 днів (для права -30 років 02 місяці 14 днів), при необхідних - не менше 31 року). При цьому, зазначив, що з 01.01.2004 пунктом 1 розділу IX «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV визначено, що страхові внески за жінок, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку, сплачуються з 01.01.2005. Відтак, якщо жінка доглядала за дитиною віком до трьох років у період з 01.01.2004 по 31.12.2004, то такий період враховується до її страхового стажу на підставі документу, що підтверджує факт отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наприклад, довідки органу соціального захисту населення, який виплачував особі допомогу). З урахуванням цього, згідно наданих до заяви документів, до страхового стажу позивача не зараховано період догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.01.2004 по 01.12.2004, оскільки в довідці від 17.01.2025 №33.2-16/652/2025, виданою Департаментом соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради, відсутня інформація періоди отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 31.01.2025 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, додавши до заяви перелік документів згідно із розпискою-повідомленням.
05.03.2025 ГУ ПФУ у Волинській області прийняло рішення №032350030806, відповідно до якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (не менше 31 року). При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що згідно наданих до заяви документів страховий стаж складає 29 років 09 місяців 29 днів (для права - 30 років 02 місяці 14 днів); до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.01.2004 по 01.12.2004, оскільки в довідці від 07.01.2025 № 33.2-16//652/2025, виданою Департаментом соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради, відсутня інформація періоди отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, тому позивачу рекомендовано донести підтверджуючі документи.
Незгода позивача із відмовою відповідача у зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за дитиною з 01.01.2004 по 01.12.2004 та, як наслідок, відмовою у призначенні пенсії стала підставою для звернення до суду із цим позовом. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
За змістом частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.
Пунктом «ж» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Водночас за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Частинами 3 статті 179 Кодексу законів про працю України передбачено, що за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII (далі – Закон № 2811-XII, в редакції, чинній станом на 2003 рік) право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має не застрахована в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною.
Згідно з статтею 14 Закону № 2811-XII допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується щомісяця з дня призначення допомоги по догляду за дитиною по день досягнення дитиною вказаного віку включно. Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку непрацюючій особі призначається на підставі виданої за місцем проживання довідки про те, що вона не працює (не служить, не навчається) і дитина проживає разом з нею.
Відповідно до абзацу 7 підпункту 2 пункту 2.1 Порядку №22-1 період догляду у 2004 році особою за дитиною до досягнення нею трирічного віку, одним з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуном, піклувальником - за дитиною з інвалідністю, непрацюючою працездатною особою - за особою з інвалідністю І групи або за престарілим, який за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про отримання (неотримання) допомоги, передбаченою додатком 10 до Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 вересня 2006 року № 345, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 жовтня 2006 року за № 1098/12972.
В той же час пунктом 11 Порядку №637 передбачено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі:
свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);
документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є:
виписка з трудової книжки;
відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією;
інформація із системи персоніфікованого обліку.
З наведеного убачається, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Як убачається з матеріалів справи, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.10.2003 підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що в довідці Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради від 07.01.2025 № 33.2-16//652/2025 відсутня інформація про періоди отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, оскільки вказаним листом (довідкою) Департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради повідомив тільки про неможливість надати інформацію щодо перебування ОСОБА_1 на обліку в Департаменті, у зв`язку із знищенням документів по закінченню термінів їх зберігання (а.с. 18).
Отже, з наведеного можна дійти висновку, що позивач з об`єктивних причин не зміг надати довідку органу соціального захисту населення про отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку в період з 01.01.2004 по 01.12.2004, і, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач володів такою інформацією.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що записами трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 20-22) та довідкою форми ОК-5 (а.с. 23-25) підтверджено, що позивач, починаючи з 2003 року фактично по 2009 рік не перебувала у трудових відносинах, також за відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації у вказаний період не була зареєстрована як фізична особа-підприємець.
Разом з тим, довідкою форми ОК-5 підтверджено, що, починаючи з січня 2005 року по жовтень 2006 року Департамент соціальної політики Луцької міської ради (код ЄДРПОУ 03191963) щомісячно виплачував позивачу допомогу (а.с. 23-25) та вказаний період позивачу зараховано до страхового стажу.
Отже, вказане свідчить про те, що позивач як непрацююча матір отримувала допомогу по догляду за дитиною ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до досягнення нею 3-річного віку.
В контексті обставин цієї справи та доводів ГУ ПФУ у Волинській області, покладених ним в основу свого рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, апеляційний суд враховує й те, що за частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення ГУ ПФУ у Волинській області до відповідного органу соціального захисту населення з метою надання необхідних додаткових документів на підтвердження отримання/неотримання позивачем допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку в період з 01.01.2004 по 01.12.2004.
Апеляційний суд зазначає, що хоча й витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, однак перекладання обов`язку доказування, надання відомостей на позивача є неприйнятним. 
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 01.01.2004 по 01.12.2004 позивач вважалася непрацюючою матір`ю, та те, що до страхового (загального) стажу за вищенаведеними правовими нормами зараховувався час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, відтак вказаний період повинен бути зарахований до страхового стажу, що має наслідком призначення пенсії за віком з часу звернення.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства позов належить задовольнити скасувавши рішення ГУ ПФУ у Волинській області рішення від 05.03.2025 №032350030806 та зобов`язавши відповідача призначити позивачу з 18.11.2024 пенсію за віком, зарахувавши до страхового стажу період догляду за дитиною з 01.01.2004 по 31.12.2004.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів, повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі №140/4226/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний