Справа № 560/11024/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

13 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір», за 2009-2010 та 2014-2020 роки військової служби, загальним терміном 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір» за 2009-2010 та 2014-2020 роки військової служби, загальним терміном 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26.09.2009 по 14.06.2025 та була виключена зі списків особового складу наказом від 12.06.2025 № 731-ОС. Позивач є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, що підтверджується наданими до рапортів документами та фактом надання їй додаткової соціальної відпустки як одинокій матері у 2011 році (наказ від 22.12.2011 № 828-ОС), а також включенням до наказу від 12.06.2025 № 731-ОС компенсації за невикористані дні такої відпустки за 2012–2013 роки. Таким чином, відповідач фактично визнав наявність у позивача статусу одинокої матері. Позивачем було подано рапорти про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2009–2010 та 2014–2020 роки, до яких додано документи на підтвердження статусу одинокої матері. Водночас відповідач, визнаючи такий статус у окремі періоди, без належного правового обґрунтування відмовив у нарахуванні та виплаті компенсації за інші роки, посилаючись на відсутність правових підстав або неповноту документів. 
Враховуючи наведене, позивач ввжває, що така позиція відповідача є суперечливою та не ґрунтується на вимогах закону, оскільки її право на додаткову соціальну відпустку як одинокої матері виникало щороку за наявності відповідного статусу та не було реалізоване у повному обсязі. Відтак, у разі звільнення позивач має право на грошову компенсацію за всі невикористані дні такої відпустки за спірні періоди. 
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Витребувано у Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького належним чином засвідчені копії рапорту ОСОБА_1 від 10.06.2025 з клопотанням про нарахування та виплату грошової компенсації за належні, але невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька за 2009-2020, а також копії усіх документів, які були додані позивачем до цього рапорту (клопотання).
Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що під час подання рапорту від 14.04.2025 №03.1.6.1/13601/25-Вн про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні усіх належних відпусток згідно з частиною другою статті 21, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР), позивачем не було зазначено та не було надано підтверджуючих документів, що вона являлася одинокою матір`ю та самостійно виховує доньку ОСОБА_2 .
Тому, 02.05.2025, під час проведення бесіди із позивачем (лист бесіди наявний у матеріалах справи), ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 2 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та повідомлено, що право на компенсацію за вказану відпустку мають батьки двох або більше дітей або повнолітньої дитини – особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.
Враховуючи вищезазначене, 10.06.2025 позивачем було подано рапорт №03.1.6.1/21352/25-Вн щодо нарахування та виплати грошової компенсації за належні, але невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька за 2009-2020 роки згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 5 ч. 14 ст. 10, ч. 7 ст. 20, ч. 2 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР.
За результатами розгляду рапорту позивача від 10.06.2025 №03.1.6.1/21352/25-Вн Національною академією було нараховано та виплачено ОСОБА_1 компенсацію за 20 невикористаних днів додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька за 2012-2013 роки та повідомлено, що за період з 2009 по 2011 та з 2014 по 2020 роки підстави для нарахування компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька відсутні, оскільки позивачем не надано повного пакету документів, який би підтверджував право на зазначену виплату, а саме не підтвердження факту самостійного виховання дитини позивачем, про що повідомлено листом Національної академії від 13.06.2025. На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити. 
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходила військову службу у Національна академія Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького з 26.09.2009 по 14.06.2025 та перебувала на всіх видах забезпечення. Наказом ректора від 10.06.2025 № 723-ОС її звільнено з військової служби, а наказом від 12.06.2025 № 731-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточною датою проходження військової служби є 14.06.2025.
У 2009 році розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23.07.2009 року по справі №2-1912/09 р.
Відповідно до витягу з особової справи про склад сім`ї ОСОБА_1 , позивач має доньку ОСОБА_2 2002 р.н.
14.04.2025 позивачем у порядку підпорядкування подано рапорт про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері відповідно до Закону України «Про відпустки». 
02.05.2025 позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для такої виплати з мотивів наявності у неї лише однієї дитини.
10.06.2025 позивачем повторно подано рапорт про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки як одинокій матері за 2009–2020 роки, до якого додано документи на підтвердження статусу одинокої матері. 
12.06.2025 позивачем надано оригінали відповідних документів для ознайомлення та виготовлення копій.
З відповіді від 13.06.2025 № 08.01/5927-25-Вих видно, що відповідачем включено до наказу від 12.06.2025 № 731-ОС грошову компенсацію за 20 невикористаних днів додаткової соціальної відпустки за 2012–2013 роки як одинокій матері, водночас у виплаті компенсації за 2009–2011 та 2014–2020 роки відмовлено з посиланням на ненадання повного пакета документів.
Із наданого архівного витягу наказу від 22.12.2011 № 828-ОС суд встановив, що позивачу було надано додаткову соціальну відпустку за 2011 рік як одинокій матері тривалістю 10 календарних днів. За період 2009–2010 та 2014–2020 років додаткова соціальна відпустка як одинокій матері позивачу не надавалася, а грошова компенсація за невикористані дні такої відпустки при звільненні не нарахована та не виплачена.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України Про відпустки від 15.11.1996 №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504 право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі підприємство).
Положеннями статті 4 цього Закону встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504 жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Частиною першою статті 83 КЗпП україни визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Суд зазначає, що термін одинока матір на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття одинокої матері було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 Про практику розгляду судами трудових спорів. Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.
Таке роз`яснення було зроблено у зв`язку із змінами, внесеними до законодавства про працю, станом на 1992 рік та з метою усунення недоліків при розгляді трудових спорів, що має враховуватися судами при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України зазначеної категорії жінок, звільнення яких провадиться з обов`язковим працевлаштуванням.
Разом з тим, 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон України Про відпустки №504-ВР. 
Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Також, відповідно до статей 181-183 Закону України Про державну допомогу сім`ям з дітьми матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і в тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).
Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька.
З матеріалів справи суд встановив, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23.07.2009 року (справа № 2-1912/09), що набрало законної сили 03.08.2009 року. Спільне проживання з батьком дитини припинилося у вересні 2005 року. З того часу дитина проживала з матір`ю, яка здійснювала її виховання та догляд без участі батька. Батько дитини ухилявся від участі у вихованні та утриманні, що підтверджується довідками про несплату аліментів та іншими матеріалами справи (довідки зі школи, судові рішення).
Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, одинокою матір`ю є жінка, яка виховує дитину без батька. У цьому випадку факт сплати аліментів або іншої матеріальної участі батька у вихованні дитини не впливає на визнання особи одинокою матір`ю для цілей надання соціальної відпустки.
Верховний Суд у постанові від 18.04.2022 по справі 320/11614/20 та постанові від 28.09.2022 по справі 580/251/21 роз`яснив, що для визнання жінки одинокою матір`ю необхідно встановити дві ознаки: фактичне виховання дитини та самостійне здійснення догляду без участі батька. Факт сплати аліментів іншим з батьків не позбавляє матері статусу одинокої. Виховання дитини є обов`язком обох батьків, але участь одного з батьків, обмежена лише сплатою аліментів, не компенсує потребу дитини у належному рівні уваги та піклування. Право на додаткову соціальну відпустку та компенсацію за її невикористані дні не залежить від звернення працівника з проханням про надання відпустки.
Суд встановив, що позивач фактично здійснювала виховання дитини без участі батька, що підверджується рішенням суду про розірвання шлюбу, довідками зі школи про неучасть батька у вихованні дитини, довідками про несплату аліментів; судовими рішеннями, що підтверджують відсутність згоди батька на певні дії щодо дитини (виїзд за кордон).
Однак, відповідачем не надано позивачу зазначену відпустку у спірні періоди, а компенсація за невикористані дні не була виплачена. При цьому факт звернення позивача з проханням про надання відпустки значення не має, оскільки частиною сьомою статті 20 Закону № 504/96-ВР передбачено право на компенсацію невикористаної відпустки у разі звільнення незалежно від волевиявлення працівника. 
Суд звертає увагу, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які повинна пред`явити одинока мати для отримання додаткової відпустки, що підтверджує положення Верховного Суду щодо забезпечення права матері та дитини на належний рівень виховання та соціальний захист. 
Враховуючи викладене, суд вважає, що відмова відповідача у наданні позивачу додаткової соціальної відпустки та виплаті компенсації за невикористані дні порушує її права, а тому є протиправною.
Водночас суд констатує, що фактичний спір щодо загального терміну додаткової соціальної відпустки у 90 календарних днів відсутній, оскільки відповідач заперечував саме право позивача на отримання додаткової соціальної відпустки як одинокої матері за спірні періоди. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги у частині надання додаткової соціальної відпустки у зазначеному обсязі є передчасними та не підлягають задоволенню.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закон України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 
Згідно зі статтею 2 Закон України «Про оплату праці» до структури заробітної плати належать основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є компенсаційною виплатою, що виплачується працівникові у зв`язку з трудовими відносинами, а тому відноситься до виплат, пов`язаних із оплатою праці. 
Отже, з огляду на характер заявлених вимог, позивач звільнена від сплати судового збору. 
Разом з тим судом встановлено, що позивач при поданні позовної заяви помилково сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закон України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору підлягає поверненню за ухвалою суду у разі внесення його за відсутності обов`язку щодо сплати. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір», за 2009-2010 та 2014-2020 роки військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір» за 2009-2010 та 2014-2020 роки військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Національна академія Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького (вул. Шевченка, 46,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29007 , код ЄДРПОУ - 14321481) 	

Головуючий суддя 		В.К. Блонський