ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/23401/25 пров. № А/857/4757/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І.,
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року у справі № 380/23401/25 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя Клименко О.М., м. Львів), - 

В С Т А Н О В И В:

27.11.2025 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просило:
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 листопада 2025 року ВП № 79546924.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що спірною постановою відкрито виконавче провадження від 13 листопада 2025 року ВП № 79546924 щодо стягнення штрафу у розмірі 10200,00 грн. Згадану постанову відповідач прийняв під час примусового виконання постанови Відділу примусового виконання рішень від 23 жовтня 2024 року ВП № 72688730 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області штрафу у розмірі 10200,00 грн, яка судовими рішеннями у справі № 380/22748/24 визнана правомірною. 
Разом з тим, відповідач не погоджувався з цією постановою, вважає її протиправною, оскільки стверджує, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2023 у справі № 380/15820/22, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше проведених виплат, виконано відповідно до змісту його резолютивної частини та з урахуванням зміни правового регулювання відповідних правовідносин.
Також позивач стверджував, що відповідач під час прийняття спірної постанови про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області штрафу не врахував, що боржником є державний орган, а рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, з урахуванням вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Висновки суду першої інстанції зводяться до того, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/22748/24, яке набрало законної сили, визнано правомірність постанови відповідача від 23.10.2024 ВП № 72688730 про накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення. Зазначені обставини зобов`язують позивача виконати певні дії, оскільки така постанова не є скасованою у встановленому порядку, чинною, має статус виконавчого документа, з огляду на що відповідач спірною постановою правомірно відкрив виконавче провадження № 79546924 з її примусового виконання. Також, суд першої інстанції наголосив на тому, що межах спірних правовідносин вимоги до боржника мають зобов`язальний характер, в той час, як за Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконуються рішення про стягнення коштів (з боржників, перелік яких визначено частиною першою статті 2 цього Закону), що виключає можливість застосування норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в процесі виконання судового рішення.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити. 
Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує покликаннями на те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, як територіальний орган виконавчої влади, підпадає під визначення «державний орган», а тому примусове стягнення грошових коштів можливе лише через органи Державної казначейської служби України , і органам Державної виконавчої служби України відповідні виконавчі документи не підвідомчі. 
Зазначає, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Отже, державний виконавець не врахував, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області є державним органом, який реалізує державну політику у сфері пенсійного забезпечення. Вважає, що стягнення з територіального органу Пенсійного фонду України коштів, які знаходяться на його рахунках, але призначених для іншої мети, створює загрозу функціонування Головного управління Пенсійного фонду, виконання покладених на нього функцій та, відповідно, нанести необмеженій кількості осіб. Підсумовуючи зазначене, позивача наполягає на тому, що державний виконавець не наділений повноваженнями щодо стягнення коштів з державного органу, а саме з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області .
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, які були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.
За обставинами справи 23.10.2024 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк Мар`яна Василівна, під час примусового виконання виконавчого листа № 380/15820/22, виданого 02.08.2023 Львівським окружним адміністративним судом прийняла постанову ВП №72688730, якою за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду наклала на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області штраф на користь держави у розмірі 10200,00 грн.
Не погодившись із цією постановою, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області оскаржило її до суду (справа № 380/22748/24).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2025 у справі №380/22748/24, у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про скасування постанови від 23 жовтня 2024 року ВП № 72688730 про накладення штрафу відмовлено.
Згідно постанови від 17.10.2025 виконавче провадження №72688730 закінчене державним виконавцем на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Надалі, 13.11.2025 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк Мар`яна Василівна прийняла постанову ВП № 79546924 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 23.10.2024 ВП №72688730 про накладення штрафу на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в розмірі 10200,00 грн. 
Не погоджуючись із спірною постановою позивач звернувся до суду із позовом.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд зазначає наступне.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема постанов державних виконавців про накладення штрафу.
Відповідно до пункту 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі – Інструкція).
Відповідно до приписів пункту 13 розділу ІХ Інструкції при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу, винесена державним виконавцем, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Аналіз наведених вище норм права вказує, що, за загальним правилом, постанова про накладення штрафу, винесена державним виконавцем у відповідному виконавчому провадженні з виконання рішення немайнового характеру, виконується в рамках цього ж виконавчого провадження. Проте у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема з підстави, передбаченої пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо штраф, накладений на боржника, не стягнутий, постанова про накладення штрафу, винесена державним виконавцем, не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією.
Матеріалами справи підтверджується те, що 23.10.2024 державний виконавець в рамках виконавчого провадження № 72688730 прийняв постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує виконати певні дії. 
Виконавче провадження № 72688730 закінчене державним виконавцем згідно з постановою від 17 жовтня 2025 року на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Штраф, накладений на боржника постановою від 23.10.2024 ВП № 72688730, не був стягнутий у рамках виконавчого провадження № 72688730. Враховуючи закінчення виконавчого провадження, відповідач виніс спірну постанову від 13.11.2025 року ВП №79546924 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 23.10.2024 ВП № 72688730 про накладення штрафу. Ця постанова є виконавчим документом у розумінні пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає виконанню відповідно до вимог пункту 13 розділу ІХ Інструкції в порядку, передбаченому цим Законом та Інструкцією.
Не заперечуючи водночас права відповідача, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», на винесення спірної постанови, позивач, стверджуючи про її протиправність покликається насамперед на те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2023 року у справі № 380/15820/22 він виконав відповідно до резолютивної частини цього судового рішення та з урахуванням зміни правового регулювання відповідних правовідносин. Разом з тим, такі доводи є безпідставними, оскільки правомірність постанови відповідача від 23.10.2024 ВП № 72688730 про накладення штрафу була предметом оцінки судами у справі № 380/22748/24, та неправомірність цієї постанови судовими рішеннями не встановлена.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що відповідач під час винесення спірної постанови про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області штрафу не взяв до уваги, що боржником є державний орган, а рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, з урахуванням вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суд зазначає таке.
За змістом частини другої статті 6 Закону України “Про виконавче провадження” рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI (далі – Закон №4901-VI ) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.
Приписами ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
У статті 7 зазначеного Закону встановлено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Таким чином, у спірних правовідносинах, що склались у цій справі, вимоги до боржника мають зобов`язальний характер, тоді як за Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконуються рішення про стягнення коштів (з боржників, перелік яких визначено частиною першою статті 2 цього Закону), що виключає можливість застосування норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в процесі виконання судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України діяв в межах повноважень визначених Законом України «Про виконавче провадження». Зокрема, державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 795447398 від 13.11.2025 щодо стягнення виконавчого збору в розмірі 26800 грн., у повній відповідності до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
За правилами ст. 139 КАС України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.229,287, 308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року у справі № 380/23401/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар