Справа № 357/10844/25
Провадження № 2/357/2493/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Кошель Б. І. ,
при секретарі – Кардаш О. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року представник позивача – адвокат Єфремова І. І. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача борг за Договором позики грошей від 25.03.2019 в розмірі 598745,53 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Губенко Т. А. Строк договору було визначено 01 грудня 2019 року. Однак, ні 01 грудня, ні в подальшому відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. Неодноразові звернення щодо виконання зобов`язання, залишались без уваги відповідача. Після введення карантину Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та і доповненнями) та Постановою КМУ «Про встановлення карантину та і запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України, позивач, розуміючи складність ситуації, в якій опинилось все населення України, сподівався на сумлінність відповідача, та враховуючи завіряння відповідача, що при першій можливості борг буде погашено. Ситуація із поверненням боргу ще більше ускладнилась із Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 2- 02.2022 (зі змінами) в Україні воєнний стан діє з 24.02.2022 року по даний час. Однак, відповідач є працевлаштований, має стабільний заробіток, але зобов`язання на даний час є невиконаним. У серпні 2024 року, через месенджер Telegram, позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення боргу. У червні 2025 року позивач, через свого адвоката звернувся із письмовою заявою про вимогу добровільного виконання зобов`язання за Договором позики грошей до відповідача, однак відповідач відправлення не прийняв. Таким чином, оскільки відповідач уникає виконання зобов`язання в повному обсязі, позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права. У зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язання, позивач звертається із вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 02.12.2019 до 01.07.2025 у сумі 298 745,53 грн., яка складається з: інфляційні втрати - 248518,13 грн, 3% річних - 50 227,40 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2025, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. 
Ухвалою судді від 17 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13 листопада 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Судом 11.02.2026 р. за вх..№9149 отримано пояснення, в яких представник відповідача – адвокат Рашкова В. В. зазначила, що 25 березня 2019 року між Відповідачем та Позивачем – ОСОБА_1 було укладено Договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Губенко Т.А. Згідно умов визначених п.1 даного Договору Відповідачу було надано у позику грошову суму у розмірі – 300 000 грн., строком до першого грудня дві тисячі дев`ятнадцятого року. Відповідно, як вбачається з умов визначених договором Відповідач мав повернути вказану суму до 01.12.2019 року, оскільки цього зроблено не було, саме з цієї дати Позивач дізнався про порушення своїх прав і набув права звернутися до суду із відповідним позовом, проте цього зроблено не було. В українському законодавстві існує таке поняття як позовна давність, із норм статті 256 ЦК України випливає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач дізнався про порушення своїх прав саме в день спливу кінцевого терміну на повернення боргу, а це 01.12.2019 року, тому саме цей день варто вважати днем початку обчислення строків позовної давності, відповідно враховуючи загальний строк позовної давності у 3 роки, Позивач мав право звернутися із даним позовом до 01.12.2022 року, проте цього зроблено не було, особисте ставлення Позивача до ситуації і його неофіційні домовленості із Відповідачем не мають юридичного впливу на обчислення строків позовної давності. При цьому при подачі позовної заяви Позивачем не було вказано ні об`єктивних причин пропуску строку позовної давності, не було надано доказів про те чи такі строки переривались або ж зупинялись, в той же час не було заявлено вимоги про продовження терміну на подачу відповідної позовної заяви у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. При цьому, під дії воєнного стану, якщо мова йде про стягнення інфляційних втрат та 3% річних (згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України), є певні особливості. За загальним правилом, можна стягнути ці суми лише за останні три роки. Важливо враховувати, що інфляційні втрати та 3% річних не можна стягувати у період воєнного стану та 30 днів після його закінчення або скасування, якщо це стосується кредитних договорів та договорів позики. Враховуючи приписи законодавства згідно яких інфляційні витрати можливо стягнути лише за останні 3 роки які передували подачі позовної заяви, тобто в період з 15 липня 2022 року до 15 липня 2025 року – цей період підпадає під період застосування на території України воєнного стану.
Судом 11.02.2026 р. за вх..№9152 отримано заяву, в якій представник відповідача – адвокат Рашкова В. В. просила застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Сторони в судове засідання не з`явилися, представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Позивач та представник позивача – адвокат Єфремова І. І. подали до суду заяви, які були зареєстровані канцелярією суду 18.03.2026 р. за вх..№17370 та вх..№17371, в яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити позов.
Суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін та прийняття судового рішення на підставі наявних матеріалів, оскільки всі учасники справи були належним чином та завчасно у відповідності до вимог ЦПК України повідомлені по дату, час та місце слухання справи, представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, відповідач скористався своїм правом та подав суду пояснення, в яких висловив свою позицію щодо позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що 25 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за №794.
Згідно п. 1 Договору, позикодавець – ОСОБА_1 передав, а позичальник – ОСОБА_2 , прийняв у власність 300 000,00 (триста тисяч) гривень 00 копійок, що за погодженням Сторін відповідно до частини 2 статті 524 та частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України за міжбанківським курсом станом на 25.03.2019 року (1 долар США = 27,10 грн.) на день укладення цього Договору еквівалентно 11 070 (одинадцять тисяч сімдесят) доларів США, строком до першого грудня дві тисячі дев`ятнадцятого року, без нарахування відсотків. Передачу грошей здійснено в момент підписання даного Договору, підписанням даного Договору Сторони підтверджують передачу зазначеної вище суми.
Повернення згаданої суми повинне бути здійснене в місті Біла Церква. (п. 2 Договору)
Відповідно п. 3 Договору, Позичальник вправі повернути, а Позикодавець повинна прийняти позичені гроші до закінчення вказаного строку. 
Згідно п. 4. Договору, ящо ж Позичальник не поверне позичені йому гроші в строк, вказаний в цьому договорі, то Позикодавець вправі подати цей договір до стягнення.
У разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. (п. 5 Договору)
Відповідно до п. 6. Договору, після виконання Позичальником свого зобов`язання Позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у Позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання Позичальником свого зобов`язання.
Згідно п. 7.Договору, у разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, Позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.
В п. 9 Договору, Сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання Позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) Позикодавцем про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням Позичальнику у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України “Про нотаріат”.
Сторони домовилися також, що у разі відмови Позичальника від одержана вищевказаної заяви, підтвердженої відміткою особи, що її доставляє, Позичальни вважатиметься таким, що повідомлений про її зміст. (п. 10 Договору)
Згідно п. 11. Договору, сторони підтверджують, що однаково розуміємо значення і умови цього договору і його правові наслідки; наше волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; цей Догові не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; кожний з нас не обмежений в праї укладати правочини; ми не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю аб частково); не страждаємо в момент укладання цього договору на захворювання, ш перешкоджають усвідомленню його суті; вільно володіємо українською мовою; цей договір н вчиняється під впливом тяжкої для нас обставини, під впливом обману, насильства, зловмисне домовленості між нами і на вкрай невигідних умовах.
У червні 2025 року позивач, через свого адвоката – Єфремову І. І. звернувся із письмовою заявою про вимогу добровільного виконання зобов`язання за Договором позики грошей до відповідача, однак відповідач відправлення не прийняв, що підтверджується копією заяви від 22.06.2025, копією накладної від 23.06.2025 та копією опису поштового відправлення.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача кошти отримані в борг останнім, які не були повернуті у строк (01.12.2019 р.), визначений у договорі позики грошей від 25.03.2019 та стягнути інфляційні втрати та 3% річних.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.
Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК).
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).
Отже, як зазначено вище, позивачем на підтвердження своїх вимог надано договір позики грошей від 25.03.2019, зі змісту якого вбачається, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до Позичальника, а саме одержання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 суму в розмірі 300 000,00 грн в борг, яку останній зобов`язується повернути до 01.12.2019 в повному обсязі.
Тому, договір містить відомості про отримання в борг сум та зобов`язання їх повернення в певний строк.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти ) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
А тому, з цього вбачається, що сторони досягли згоди, щодо всіх істотних умов договору позики.
Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст.625 ЦК України.
Отже, судом достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмір 300 000,00 грн, що не спростовано на час розгляду даної справи з боку відповідача.
Тобто, відповідачем не спростовано отримання коштів у борг від позивача.
Тому, суд приходить до переконання, що за наданими доказами з боку позивача, дійсно вимоги позивача про стягнення грошових коштів за договором позики від 25.03.2019 р. є обґрунтованими.
В свою чергу, з боку відповідача не було надано спростування вказаним обставинам, викладеним у позовній заяві позивача, як не було надано і доказів повернення отриманої суми в борг.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки відповідач, як встановлено матеріалами справи отримав грошові кошти в позику, вказані кошти не повернув, позивач правомірно вимагає їх повернення, шляхом стягнення з відповідача за рішенням суду, тому вимоги позивача в цій частині є цілком обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Як вбачається з розрахунку трьох процентів річних у розмірі 50227,40 грн. та інфляційних втрат у розмірі 248518,13 грн., останні нараховані з 02.12.2019 до 01.04.2025 у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
З огляду на те, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникли на підставі договору позики.
Однак, згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.
Отже суд вважає за необхідне застосувати розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 02.12.2019 до 23.02.2022. Інфляційні втрати: 300 000,00 x 1.18643646 - 300 000,00 = 55 930,94 грн. Три проценти річних в сумі 20 071,23 грн: з 02.12.2019 до 31.12.2019 розрахунок 300 000,00 x 3 % x 30 : 365 : 100 = 739,73 грн, з 01.01.2020 до 31.12.2020 розрахунок 300 000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 9 000,00 грн, з 01.01.2021 до 23.02.2022 розрахунок 300 000,00 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 10 331,51 грн. 
Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі№ 922/4099/17.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Також, у пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні№ від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи, що з 12 березня 2020 року строки, визначені статтею 257 ЦПК України, були продовжені на строк дії такого карантину, а з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинений на строк дії воєнного стану, позовні вимоги з 02 лютого 2019 року, заявлені в межах строку позовної давності.
Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем були понесені судові витрати у сумі 5987,46 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові пропорційно задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 62,80% (376002,17 грн х 100 : 598745,53 грн.), судовий збір слід стягнути в розмірі 3760,12 грн (5987,46 грн х 62,80%).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 142, 258, 259, 264, 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошей від 25.03.2019 в розмірі 300000,00 грн, три відсотки річних в розмірі 20071,23 грн, інфляційні втрати в розмірі 55930,94 грн та судові витрати зі сплати судового збору 3760,12 грн, всього 379762,29 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 30 березня 2026 року. 

Суддя 	Б. І. Кошель