ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 215/5316/20
провадження № 61-7826св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ;
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Кадук Вікторії Вікторівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Бондар Я. М., Зубакової В. П.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 листопада 1993 року до 19 березня 2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, за час якого набули майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль марки OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , гараж під № НОМЕР_2 , блок № НОМЕР_3 , загальною площею 24,9 кв. м, у гаражно-будівельному кооперативі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (далі - ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4») в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного сумісного майна,  ОСОБА_1 просив:
- визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 341 450 грн;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 140 104 грн;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 175 715,35 грн;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж під № НОМЕР_2 , блок № НОМЕР_3 , загальною площею 24,9 кв. м, у ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4» в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вартістю 89 520 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різницю вартості спільного майна подружжя у розмірі 31 944,68грн.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є інвалідами з дитинства (обмеження функції ходи). Діти зареєстровані та проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному матеріальному утриманні. За час перебування у шлюбі сторонами було нажито як особисте майно так і спільне майно подружжя.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила:
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,8 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м;
- припинити право спільної сумісної власності сторін на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, визнавши за  ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки, а за ОСОБА_1 - право власності на 1/4 частку цієї квартири;
- припинити право спільної сумісної власності сторін нагараж під № НОМЕР_2 , блок № НОМЕР_3 , розміром 4,30 х 5,80 м, загальною площею 24,9 кв. м, у ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4» в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнати за    ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки, а за ОСОБА_1 - право власності на 1/4 частку цього гаража;
- припинити право спільної сумісної власності сторін на автомобіль марки OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , визнавши (залишивши) за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль, вартістю 203 216 грн, та стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму компенсації 3/4 частини вартості автомобіля в розмірі 152 412 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року у складі судді Коноваленка М. І. позов  ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Зустрічний позов  ОСОБА_2 задоволено частково та поділено майно подружжя.
Визнано за  ОСОБА_2 право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру   АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м.
Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 34 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.
Визнано за  ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 34 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.
Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки гаража, що знаходиться у АДРЕСА_3 , гараж № НОМЕР_2 , розміром 4,30 х 5,80 м, загальною площею 24,9 кв. м. 
Визнано за  ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки гаража, що знаходиться у  АДРЕСА_3 , гараж №  НОМЕР_2 , розміром 4,30 х 5,80 м, загальною площею 24,9 кв. м. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «OPEL» модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 175 715,35 грн. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь    ОСОБА_2 суму компенсації 3/4 частини вартості автомобіля OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 175 715,35 грн, в розмірі 131 786,51 грн. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь    ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 382,12 грн, витрати на проведення експертизи - 3 500 грн, витрати на правничу допомогу - 17 500 грн, а всього 23 382,12 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції врахував факт проживання двох дітей, які потребують постійного лікування, із позивачкою та їх повне перебування на її утриманні, тому відійшов від рівності часток подружжя у спільній сумісні власності. При цьому суд дійшов висновку про те, що квартира    АДРЕСА_1  є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана за її особисті кошти, отримані від продажу 1/2 частини жилого будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_4 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення. 
Позовні вимоги   ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.
Поділено майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м.
Визнано за  ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру  АДРЕСА_2 , загальною площею 34 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку гаража, що знаходиться у  АДРЕСА_3 , гараж № НОМЕР_2 , розміром 4,30 х 5,80 м, загальною площею 24,9 кв. м.
Визнано за   ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку гаража, що знаходиться у Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4», блок, №  НОМЕР_3 , гараж № НОМЕР_2 , розміром 4,30 х 5,80 м, загальною площею 24,9 кв. м.
Визнано за   ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «OPEL» модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 175 715,35 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 компенсацію вартості спільного майна подружжя в розмірі 29 503,42 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на проведення експертизи в розмірі 3 500 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 4 375 грн, а разом 7 875 грн.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 сплачений судовий збір за розгляд справи судом першої в розмірі 2 645,55 грн та судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 4 560 грн, а всього 7 205,60 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам не свідчить про існування підстав для збільшення частки позивачки у спільній сумісній власності подружжя при поділі майна, оскільки факт ухилення відповідача від участі в утримання дітей в повній мірі не доведено. При цьому матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_5 з вимогами про надання додаткової матеріальної допомоги на лікування дитини, доказів відмови останнього від надання такої допомоги, а також доказів того, що син сторін у справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на повному утриманні матері. Тому апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна.

За договором купівлі-продажу ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_7 , неповнолітніми сестрами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та бабою ОСОБА_10 , продали належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частини жилого будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_4 , отже частка ОСОБА_4 від продажу вказаного будинку становить 24 000 000 крб. Однак матеріали справи не містять доказів того, що продавці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали ОСОБА_11 виручені від продажу домоволодіння кошти. Тому колегія суддів апеляційного суду вважала помилковим висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за особисті кошти та вважається її особистою власністю.

Вирішуючи спір щодо здійснення поділу майна, урахувавши принципові інтереси сторін цього спору, колегія апеляційного суду вважала можливим здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м з виплатою ОСОБА_2 ОСОБА_1 - 128 043,75 грн компенсації його частки у вказаній квартирі, а також - визнання за ОСОБА_1 права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м з виплатою останнім ОСОБА_2 - 70 052 грн компенсації половини вартості у вказаній квартирі.

З урахуванням необхідності сплати кожній із сторін компенсації за частки у спільному майні подружжя, виходячи з арифметичних розрахунків, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 29 503,42 грн (157 909,67 грн компенсації, що має сплатити ОСОБА_1 - 128 043,75 грн компенсації, що має сплатити ОСОБА_2 )

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кадук В. В. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 18 грудня 2018 року у справі № 263/12763/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц,від25 травня 2020 року у справі № 347/955/16, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 127/7830/17, від 09 червня 2021 року у справі № 369/7613/17, від09 червня 2021 року у справі № 523/15462/16-ц, від09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21, від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21, від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

04 серпня 2025 року справа № 215/5316/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Кадук В. В. мотивована тим, що апеляційний суд зазначив, що частка ОСОБА_4 від продажу жилого будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_4 становить 24 000 000 крб, однак матеріали справи не містять доказів того, що продавці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали ОСОБА_11 виручені від продажу домоволодіння кошти. Такі висновки апеляційного суду не узгоджуються з письмовими матеріалами справи та показами допитаних свідків, оскільки показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_12 підтверджується, що фактично родина ОСОБА_4 не отримувала грошових коштів у розмірі 120 000 000 крб за продаж частини вказаного жилого будинку. ОСОБА_13 доплатила родині ОСОБА_4 різницю у розмірі 8 000 000 крб між вартістю частини домоволодіння (вартість 120 000 000 крб), яке придбала, та вартістю квартири АДРЕСА_1 (вартість 112 000 000 крб), яку продала. Тобто, у сторін склалися відносини купівлі-продажу нерухомого майна з елементами міни, які в свою чергу призвели до того, що за попередньою домовленістю ОСОБА_4 отримала у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 за 112 000 000 крб, а її мати ОСОБА_7 отримала різницю між вартістю 1/2 частини жилого будинку з господарчими побудовами та зазначеною квартирою у розмірі 8 000 000 крб.

Батько дітей ОСОБА_1 з часу призначення аліментів на утримання дітей і до звернення з позовом до суду в добровільному порядку не надавав матеріальну, фінансову та моральну підтримку дітям, окрім того ухилявся від їх утримання навіть в примусовому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Розмір аліментів, які були стягнуті в примусовому порядку є недостатніми для їхнього фізичного та духовного розвитку та лікування. Недобросовісна поведінка ОСОБА_1 як під час шлюбу (з квітня 2016 року), так і після його розірвання (з березня 2019 року) щодо виконання своїх сімейних/батьківських обов`язків, зокрема, ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дітей є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя. Таким чином, в результаті досліджених у справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна.

Крім того, у порушення норм частини четвертої статті 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) судом апеляційної інстанції присуджено на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_1 без її згоди. ОСОБА_2 надавала згоду на присудження на її користь тільки компенсації вартості транспортного засобу, а згоди на компенсацію вартості квартир не надавала. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Лисенко О. А. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 листопада 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (т.1 а.с.65).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.84, 85).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (т.1 а.с.68, 74-76).

Під час перебування у шлюбі подружжям придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; гараж під № НОМЕР_2 , блок № НОМЕР_3 , загальною площею 24,9 кв. м, у ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4» в м. Кривому Розі Дніпропетровської області; автомобіль марки OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 23 січня 2008 року (т.1 а.с.12-26, 70-73).

Судовим наказом Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2019 року у справі №215/715/19, що набрав законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 лютого 2019 року (т.1 а.с.107).

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року у справі № 215/712/19, що набрало законної сили, на користь ОСОБА_5 , який продовжує навчатися, стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 11 лютого 2019 року до закінчення навчання, тобто до 01 червня 2019 року (т.1 а.с.108-109).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 липня 2020 року у справі № 953/22715/19, що набрало законної сили, на користь ОСОБА_5 , який продовжує навчатися, стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), починаючи з 15 листопада 2019 року, щомісячно, до закінчення навчання (т.1 а.с.110-111).

Згідно з розрахунком державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гнаткової О. Г. заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 6099006 станом на 10 грудня 2020 року становила 7 375,66 грн (т.1 а.с.116).

Відповідно до розрахунку державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції( м. Дніпро) Литвинчук О. В. заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 11 лютого 2019 року по 05 жовтня 2020 року становить 21 066,89 грн (т.1 а.с.117).

З довідки до акту огляду МСЕК 12 серії ААБ №592244 від 10 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи по загальному захворюванню з ураженням ОРА та перебуває на «Д» обліку (т.1 а.с.76, 83).

Відповідно посвідчення Серії НОМЕР_4 , ОСОБА_5 є інвалідом третьої групи з дитинства (т.1 а.с.84). Згідно медичного висновку № 4 від 25 серпня 2014 року потребує соціальної пенсії дітям інвалідам та індивідуальної програми реабілітації (т.1 а.с.87-91).

Посвідченням Серії НОМЕР_5 підтверджується, що ОСОБА_6 є інвалідом третьої групи з дитинства. Згідно медичного висновку № 158 від 11 вересня 2020 року потребує соціальної пенсії дітям інвалідам та індивідуальної програми реабілітації (т.1 а.с.82-84).

22 липня 2022 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 та змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яке видано повторно, серія НОМЕР_6 (т.3 а.с.227).

З наданих ОСОБА_2 квитанцій вбачається, що нею оплачуються комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 (т.1 а.с.149-158).

Епікризом № 4923/499 з доданими фіскальними чеками підтверджуються витрати ОСОБА_2 на лікування дитини (т.1 а.с.88-106).

В результаті продажу позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 за згодою родини 1/2 частини жилого будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_4 , була виручена сума коштів в розмірі 120 000 000 крб.

При цьому, за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_7 , неповнолітніми сестрами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та бабою ОСОБА_10 , продали належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частини жилого будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_4 , отже частка ОСОБА_4 від продажу вказаного будинку становить 24 000 000 крб.

Доказів того, що продавці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали ОСОБА_11 виручені від продажу домоволодіння кошти, матеріали справи не містять.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами у справі в період шлюбу за 112 000 000 крб, з урахуванням частки грошових коштів, які були отримані ОСОБА_4 від продажу частини домоволодіння, сторони у справі витратили 88 000 000 крб, тому колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку що зазначена вище квартира була придбана сторонами у справі в період шлюбу, та, з урахуванням коштів, що були особистою власністю ОСОБА_4 , їй належить 62,5% спірної квартири, а ОСОБА_5 - 37,5 %.

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 341 450 грн, отже з урахуванням вказаних часток, вартість частки квартири, що належить ОСОБА_2 становить 213 406,25 грн, а ОСОБА_5 - 128 043,75 грн.

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 140 104 грн.

Згідно з висновком експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи № 39-22, складеним 08 вересня 2022 року на підставі ухвали суду, вартість спірного гаражу, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_4», гараж № НОМЕР_2 , блок № НОМЕР_3 , складає 89 520 грн (т.3 а.с.55-73).

Вартість автомобіля марки OPEL модель VIVARO, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , згідно висновку експерта № Д15/07/22 від 29 липня 2022 року, складає 175 715,35 грн (т.3 а.с.23-48).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, за клопотаннями сторін в судових засіданнях було допитано в якості свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . 

Свідок ОСОБА_18 з боку позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю ОСОБА_4 . Оскільки донька до шлюбу постійно проживала з бабою ОСОБА_10 , яка її виховувала будучи опікуном, а вона мешкала окремо з двома неповнолітніми дітьми від другого шлюбу, то прийняли рішення щодо обміну належного на праві спільної сумісної власності будинку на квартиру на користь доньки ОСОБА_4 . При укладанні угод у нотаріуса, останній роз`яснив, що доцільніше укласти дві угоди купівлі-продажу ніж договір міни. Під час укладання договорів відбувся розрахунок, а саме різниця вартості від продажу квартири та будинку залишилася їй, а власником придбаної квартири стала донька ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_12 з боку позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні пояснила, що є донькою ОСОБА_22 . Вона була присутня у нотаріуса, коли її матір ОСОБА_22 укладала договори купівлі-продажу належної їй квартири та домоволодіння, належного позивачу ОСОБА_4 та її родині. Різницю між договірною ціною будинку та квартири було передано ОСОБА_4 та її родині, безпосередньо перед підписанням угоди.

Свідок ОСОБА_19 з боку позивача за первісним позовом в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю ОСОБА_1 . Вона надала сину ОСОБА_1 грошові кошти на придбання спірних квартир. Також їй відомо, що частину коштів, відповідачем ОСОБА_4 на придбання обох спірних квартир було отримано внаслідок продажу квартири, отриманої в спадок, та домоволодіння. Крім того, свідок вказала, що позичила позивачу кошти в розмірі 4 000 доларів США для придбання останнім автомобіля, також позичала позивачу кошти на придбання гаражу.

Свідок ОСОБА_20 з боку позивача за первісним позовом в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_1 . Після реєстрації шлюбу позивач та відповідач проживали разом у домоволодінні, належному відповідачу ОСОБА_4 , в якому також мешкала її баба. Після продажу домоволодіння ними було придбано спірну двокімнатну квартиру, частину коштів на її придбання позивачу надавала матір ОСОБА_19 .

Свідок ОСОБА_21 з боку позивача за первісним позовом в судовому засіданні пояснила, що є дружиною ОСОБА_1 , їй відомо про те, що мати позивача ОСОБА_19 на придбання позивачем автомобіля позичила останньому 4 000 доларів США.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Кадук В. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

На правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).

Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, у тому числі, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.

Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) сформульовано висновок про те, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Обрання судом під час вирішення спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивачка, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог.

У справі, що переглядається, між сторонами існує спір щодо правового режиму окремих видів майна, набутого у шлюбі, внаслідок чого кожна із сторін запропонувала свій варіант розподілу майна.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі № 175/1726/23 (провадження № 61-16903св24), основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК). Тобто статтею 60 СК встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18).

Таким чином, обов`язок спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя несе сторона, яка спростовує цю презумпцію.

Фактично доводи касаційної скарги представника  ОСОБА_2 - адвоката Кадук В. В., які стали підставою для відкриття касаційного провадження та згідно з положеннями частини першої статті 400 ЦПК України становлять межі розгляду справи судом касаційної інстанції, стосуються незгоди з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а також відсутності підстав для врахування при поділі двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , оскільки це майно є особистою власністю ОСОБА_2 .

Так, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційним судом було встановлено, що квартира  АДРЕСА_1  була придбана сторонами у справі в період шлюбу за 112 000 000 крб. На придбання цього майна сторони у справі витратили 88 000 000 крб та особисті кошти ОСОБА_4 у розмірі 24 000 000 крб, отримані нею від продажу частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 . 

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про придбання вказаної квартири АДРЕСА_1  виключно за особисті кошти ОСОБА_4 , тобто стороною відповідача за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на цю нерухомість, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя та має враховуватися при поділі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - орієнтовний перелік обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У справі, що переглядається, апеляційний суд виходив з того, що, сам факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості по аліментам не свідчить про існування підстав для збільшення частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя при поділі майна, оскільки факт ухилення відповідача за зустрічним позовом від участі в утримання дітей в повній мірі не доведено. 

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що за період з 27 квітня 2018 року по 21 січня 2020 року ОСОБА_1 перерахував кошти на банківський рахунок ОСОБА_4 на загальну суму 54 954,52 грн та заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 59253636 станом на 01 лютого 2021 року становила 1 917 грн, яку було погашено 12 лютого 2021 року (т.2 а.с.74, 78, 79).

Квитанцією від 08 лютого 2021 року № 30778114 на суму 10 000 грн також підтверджується сплата ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 64053094 (т.1 а.с.77).

Крім того, апеляційний суд врахував, що матеріали справи не містять як доказів звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_5 з вимогами про надання додаткової матеріальної допомоги на лікування дитини, так і доказів відмови останнього від надання такої допомоги. 

Враховуючи вищенаведені обставини, які свідчать про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів на час розгляду справи, а також те, що на час звернення до суду з позовами син сторін у справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг повнолітнього віку та ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_5 перебуває на її повному утриманні, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для відступу від засад рівності часток у майні подружжя.

Таким чином апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосування, та, надавши обґрунтовану правову оцінку поданим у справі доказам у їх сукупності, дійшов достатнім чином мотивованого висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя з урахуванням рівності часток кожного з них.

Встановивши перелік спірного майна, яке було набуто сторонами у період зареєстрованого шлюбу, апеляційний суд, на підставі зібраних у справі доказів визначив загальну вартість спільного сумісного майна подружжя, розмір ідеальної частки кожного з них у ньому та врахувавши можливість поділу такого майна, фактичне користування ним, достатньо обґрунтовано визначив порядок поділу спільного сумісного майна подружжя між сторонами.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 18 грудня 2018 року у справі № 263/12763/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц,від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 127/7830/17, від 09 червня 2021 року у справі № 369/7613/17, від09 червня 2021 року у справі № 523/15462/16-ц, від09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21, від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21, від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кадук Вікторії Вікторівни залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович