ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/12316/24 Суддя (судді) першої інстанції: Василь НЕПОЧАТИХ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Златіна С.В.,
суддів: Осіпової О.О., Кравченка Є.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року, за результатом розгляду заяви Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В : 

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.11.2018 по 01.04.2021 включно із врахуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.11.2021 із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становив 2102,00 грн. у 2020 та 2021 роках;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.11.2018 по 01.04.2021 включно із врахуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язати військову частину нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.11.2021 із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становив 2102,00 грн. у 2020 та 2021 роках і виплатити з врахуванням виплачених сум.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 адміністративний позов задоволено повністю:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.11.2018 по 01.04.2021 із урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.11.2018 по 01.04.2021 із урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.11.2021, з урахування розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021 у відповідні роки на відповідний тарифний коефіцієнт;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.11.2021, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, у відповідні роки, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
11 лютого 2026 року Сумське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України звернулось до суду із заявою, в який просило змінити спосіб і порядок виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 № 620/12316/24 на стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача невиплачену заборгованість у розмірі 135754,93 грн.
Вказана заява Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України обґрунтована тим, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 № 620/12316/24 залишається невиконаним відповідачем.
13 лютого 2026 року представником ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подано до суду заяву про підтримання заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду.
Представником Військової частини НОМЕР_1 подано письмові пояснення, в яких відповідач просив відмовити у задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду. 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у задоволенні заяви Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу та порядку виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким заяву про зміну способу виконання судового рішення задовольнити повністю.
В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначає, що звернення із заявою про зміну способу виконання не передбачає встановлення нового обов`язку чи нової вимоги, а лише змінює механізм реалізації вже встановленого судом обов`язку. Стягнення визначеної суми не змінює суті рішення, а лише трансформує зобов`язальний спосіб виконання у грошове стягнення з метою забезпечення фактичного поновлення порушеного права. Відповідно це відповідає частині першій статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, яка дозволяє зміну порядку виконання судового рішення за заявою стягувача. Суд першої інстанції безпідставно пов`язав виконання рішення виключно з бюджетним фінансуванням та дійшов висновку, що зміна способу виконання не призведе до збільшення бюджетних призначень. Проте питання бюджетного планування не може бути покладене на позивача та не може нівелювати обов`язковість судового рішення. Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу. Виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд, а його тривале невиконання перетворює це право на декларативне. Твердження суду про те, що грошові кошти не є власністю військової частини та не знаходяться на її рахунках, не спростовує обов`язку державного органу забезпечити виконання рішення. Сам факт відкритого виконавчого провадження та невиплати визначеної суми протягом значного часу свідчить про неефективність існуючого способу виконання. Зміна способу виконання спрямована не на втручання у бюджетну дисципліну, а на застосування передбачених законом механізмів примусового виконання, які гарантують реальність судового захисту. За таких умов відмова у зміні способу виконання фактично залишає позивача без реального механізму отримання присуджених сум та суперечить принципу верховенства права. З-поміж іншого, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначає, що посилання заявника на положення частини третьої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними, оскільки дана норма, на переконання суду, застосовується виключно у справах щодо пенсійних та інших соціальних виплат, тоді як спір у даній справі стосується виплати грошового забезпечення військовослужбовцю. Однак позивач вважає таке тлумачення надмірно звуженим і формальним. По-перше, предметом розгляду у межах заяви про зміну способу виконання є не характер первісних правовідносин, а ефективність виконання судового рішення, яке набрало законної сили. По-друге, сам факт тривалого невиконання рішення державним органом свідчить про наявність істотних обставин, що ускладнюють його реалізацію у первісно визначений спосіб. Вирішальним у цій ситуації є не те, чи належить спір до категорії соціальних виплат, а те, що судове рішення залишається невиконаним протягом значного часу, що підриває принцип обов`язковості судових рішень та ефективності судового захисту. Саме тривале невиконання рішення є принципово важливою обставиною у даній справі, яка потребує застосування процесуального механізму зміни способу виконання з метою реального поновлення порушеного права позивача. Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на судові рішення судів першої та апеляційної інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
14 березня 2026 року представник Військової частини НОМЕР_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що заявником не доведено наявності обставин, які відповідно до статті 378 КАС України істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду. При цьому, запропонована заявником зміна способу виконання фактично призводить до зміни змісту резолютивної частини рішення суду, перетворюючи визначений судом зобов`язальний спосіб захисту права на майнове стягнення, що суперечить усталеній судовій практиці Верховного Суду. Підсумовуючи представник відповідача зазначив, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з темпами виконання рішення суду та не містять обставин, які могли б свідчити про неправильність висновків суду першої інстанції. 
18 березня 2026 року представник ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про зміну способу виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 задовольнити повністю шляхом прямого стягнення суми 135 754,93 грн з рахунків військової частини НОМЕР_1 на користь позивача. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що Сумське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України хоч і не є учасником справи, однак може подавати заяву про зміну способу виконання, оскільки, з урахуванням частини першої статті 378 КАС України, подання такої заяви у інтересах головного державного виконавця є законним механізмом контролю та забезпечення ефективного виконання судового рішення. Також відмітив, що довідки-розрахунки не свідчать про фактичне виконання рішення суду, оскільки станом на день подання як заяви Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу та порядку виконання рішення, так і апеляційної скарги ОСОБА_1 , сума 135 754,93 грн залишалася невиплаченою. Разом з тим, більше року після набрання рішенням законної сили фактична реалізація його вимог не відбулася, що підтверджує неефективність обраного способу виконання, а тривале невиконання судового рішення свідчить про об`єктивне ускладнення його виконання, що є достатньою підставою для застосування процесуального механізму зміни способу виконання з метою забезпечення фактичного поновлення порушеного права. Також відзначив, що бюджетне фінансування відповідача не має юридичного значення для відмови у зміні способу виконання, адже питання бюджетного планування не може бути покладене на позивача та не може нівелювати обов`язковість судового рішення. Також є хибним твердження відповідача, що запропонована зміна способу виконання нібито змінює сутність судового рішення. Як заява Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу та порядку виконання рішення, так і апеляційна скарга ОСОБА_1 не вимагає створення нового обов`язку чи нової вимоги, а лише трансформує існуючий обов`язок виконати перерахунок та виплату сум у спосіб, що гарантує фактичне виконання рішення. Підсумовуючи представник ОСОБА_1 зазначив, що зміна способу виконання є процесуальним механізмом для реалізації вже встановленого обов`язку, а не зміною суті рішення. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.
Згідно із ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Приписами статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», встановлено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Порядок та підстави зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в адміністративному судочинстві врегульовані ст. 378 КАС України.
Частинами 1, 3 статті 378 КАС України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
З аналізу абзацу 2 частини 3 статті 378 КАС України вбачається вичерпний перелік обставин для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, а саме:
- у справах щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат;
- соціальних виплат непрацездатним громадянам;
- виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням;
- виплат та пільг дітям війни;
- інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням.
Водночас, предметом спору у цій справі, як встановлено вище, було встановлення права позивача на отримання індексації грошового забезпечення під час проходження ним військової служби, що не підпадає під перелік вищенаведених обставин.
В свою чергу, у інших випадках норма статті 378 КАС України лише встановлює критерії для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Так, під зміною способу і порядку виконання судового рішення слід розуміти застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.
Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб і порядок виконання рішення суду. При цьому під обґрунтованими підставами слід розуміти наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб та наявність таких обставин має бути підтверджена належними та допустимими доказами.
З аналізу викладених правових норм вбачається, що виключною правовою підставою для прийняття судом рішення про зміну способу або порядку виконання судового рішення є наявність обставин, які унеможливлюють або ускладнюють його виконання у спосіб чи порядок, які первинно визначені в рішенні суду.
Разом з тим, здійснення судом зміни порядку чи способу виконання рішення не повинно змінювати способу захисту порушеного права, обраного судом при вирішенні справи.
Як встановлено вище, 11 лютого 2026 року Сумське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України звернулось до суду із заявою, в який просило змінити спосіб і порядок виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 № 620/12316/24 на стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача невиплачену заборгованість у розмірі 135754,93 грн.
Судова колегія зазначає, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірні періоди та стягнути нараховану заборгованість цієї індексації є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом - при ухваленні рішення.
Судом встановлено, що у відповідь на адвокатський запит військовою частиною НОМЕР_1 надано довідки-розрахунки за рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 у справі № 620/12316/24. Так, згідно Довідки-розрахунку № 5894 від 25.09.2025 сума індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.11.2018 по 01.04.2021 становить до сплати 68652,57 грн., а також згідно Довідки № 5890 від 25.09.2025 сума грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 27.11.2021 після перерахунку становить 67102,36 грн. Разом вказані суми складають 135754,93 грн. 
Викладене вище свідчить, що відповідач не заперечує свого обов`язку виплатити нараховані суми позивачу. 
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України.
Згідно із п. 20 та п. 29 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушеннями бюджетного законодавства.
Суд апеляційної інстанції враховує те, що право стягувача на отримання певних виплат не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань встановлених судовим рішенням.
Поряд з цим, у даному випадку йдеться не про право особи на зазначені виплати, а про правові підстави для зміни способу та порядку виконання судового рішення, зміна яких не захистить право позивача на отримання доплати, оскільки вона ставиться в залежність від відповідного бюджетного фінансування.
Отже, зазначені обставини не вказують на неможливість виконання судового рішення у цій справі саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надають достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту зміни порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України, а навпаки вказують на те, що така зміна призведе до зміни способу судового захисту у цій справі, що суперечить цільовому призначенню даного процесуального інституту.
При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений процесуального права звернутись до суду із заявою про встановлення судового контролю, в порядку статті 382 КАС України, якщо вважає, що відповідачем не виконується судове рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, оскільки встановлення способу та порядку виконання рішення суду шляхом, який обраний заявником, фактично змінить рішення суду у зв`язку зі зміною обраного способу захисту прав позивача. 
Посилання представника позивача на судову практику щодо невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо перерахунку пенсійних виплат вважає необґрунтованими, оскільки вона не є релевантною до спірних правовідносин. Як вже зазначалось вище, предметом спору у цій справі було встановлення права позивача на отримання індексації грошового забезпечення під час проходження ним військової служби, що не підпадає під перелік обставин, визначених абзацом 2 частини третьої статті 378 КАС України. 
Враховуючи встановлені вище обставини справи та їх правове регулювання, судова колегія суду апеляційної інстанції вирішила, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви в порядку статті 378 КАС України.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню. 

Суддя-доповідач С.В. Златін

Суддя О.О. Осіпова

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст судового рішення виготовлено 30 березня 2026 року.