ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/19526/24
адміністративне провадження № К/990/47513/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючий - Стародуб О.П.,
судді - Єзеров А.А., Кравчук В.М.,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 (суддя Савченко А.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 (судді Шлай А.В., Баранник Н.П., Курговий О.О.)
у справі №160/19526/24 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій. 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік у розмірі 937 949,80 грн.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік, надісланого відповідачу, середньооблікова чисельність штатних працівників склала - 355 осіб; середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону №875, - 14 осіб; середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, - 5 осіб; кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю, - 9 осіб. 
Фонд оплати праці штатних працівників 36996908,85 грн, середня річна заробітна плата штатного працівника 104216,64 грн.
В зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, сума адміністративно-господарських санкцій склала 937949,80 грн.
Покликаючись на те, що відповідач в добровільному порядку не сплатив суму адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення з відповідача.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.01.2025, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025, позовні вимоги Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю задоволено. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю суму адміністративно-господарських санкцій за незабезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік у розмірі 937949,80 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у 2023 році своєчасно не подавав до центру зайнятості звітність форми 3-ПН та дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності на підставі статті 218 ГК України.
Суд апеляційної інстанції, серед іншого, відхилив доводи відповідача щодо невірного розрахунку середньооблікової чисельності штатних працівників, які працювали у відповідача у 2023 році. 
Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що розрахунок адміністративно-господарських санкцій, який сформовано виключно на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, відповідач до дати ініціювання позивачем стягнення суми адміністративно-господарських санкцій у судовому порядку (до 18.07.2024) про помилки у звітності, на підставі яких сформований розрахунок, не заявляв, їх не виправляв, відповідно, дані, наведені у розрахунку, вважаються достовірними, а застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій у розмірі 937949,80 грн є правомірним. 
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ, ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
З рішенням судів попередніх інстанцій не погодився відповідач, подав касаційну скаргу.
В обґрунтування касаційної скарги покликається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач покликається на те, що середньооблікова чисельність штатних працівників у 2023 році склала 332 особи, відповідно, мало бути 13 робочих місць, призначених для осіб з інвалідністю у 2023 році. 
Покликається на те, що, маючи 5 працюючих осіб з інвалідністю у 2023 році, після додаткового створення нових робочих місць для осіб з інвалідністю, відповідач своєчасно, 30.06.2023, подав до центру зайнятості звіт З-НП про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю. 
Також покликається на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не створив робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляв їм у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію про наявність вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю у 223 році. 
Також покликається на те, що суди попередніх інстанцій помилково застосували постанову Верховного Суду від 24.04.2025 у справі №280/3642/23 та не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29.04.2020 у справі №360/1833/19. 
Також покликається на те, що орієнтування позивача на звітність, яку подає роботодавець, є формальним та не перешкоджає Фонду встановити виконання нормативу на підставі співвставляння даних всіх доступних Фонду відомостей. 
Також покликається на те, що розмір санкції не відповідає вимогам ст. 20 Закону №875-ХІІ. 
Також покликається на те, що суди неправильно застосували Інструкцію зі статистики кількості працівників, затверджену наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 №286, не врахувавши в середньооблікову кількість осіб з інвалідністю, які працювали у 2023 році у підприємця ОСОБА_1 менше, ніж пів року. 
Також покликається на те, що суди помилково погодились з розрахунком адміністративно- господарської санкції, оскільки стягненню з відповідача підлягають розміри середньої річної заробітної плати у підприємця ОСОБА_1 , у тому числі і за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю, але зайняте особами з інвалідністю у 2023 році. 
Покликаючись на те, що норми ЗУ «Про адміністративну процедуру» не надають жодної пріоритетності відомостям автоматизованого аналізу даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Центрального банку даних з проблем інвалідності порівняно з іншими доказами, зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 24.04.2025 у справі №280/3642/23, щодо застосування норм ЗУ «Про адміністративну процедуру». 
Як на підставу касаційного оскарження заявник покликається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 360/1833/19, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 13.05.2021 у справі № 260/554/19, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 11.09.2020 у справі № 440/2010/19, від 03.08.2023 у справі № 120/4975/22, від 22.06.2022 у справі № 826/11977/18.
Порушення норм процесуального права вбачає у тому, що суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження без повідомлення та/або виклику учасників справи. 
Просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025, справу №160/19526/24 направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», в редакції Закону № 2682-IX, чинній на час виникнення спірних правовідносин (Закон № 875-XII), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до частини одинадцять статті 19 Закону № 875-XII Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Верховний Суд у постанові від 24.04.2025 у справі №280/3642/23 дійшов наступних висновків:
«з набранням чинності Законом № 2682-IX (з 06 листопада 2022 р.) Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю здійснює визначення факту невиконання нормативу робочих місць та розрахунок адміністративно-господарських санкцій в автоматизованому режимі, виключно на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, зафіксованих станом на контрольну дату - до 10 березня року, наступного за звітним. Відповідальність за повноту, достовірність і своєчасність подання інформації до зазначених реєстрів покладається на роботодавця як джерело такої інформації. Несвоєчасне виправлення помилок у звітності до настання контрольної дати є ризиком роботодавця і не звільняє його від сплати адміністративно-господарської санкції, передбаченої статтею 20 Закону № 875-XII, навіть якщо фактичні обставини не відповідали поданій звітності».
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік.
Таких висновків суди дійшли виходячи з того, що у 2023 році середньооблікова чисельність штатних працівників позивача склала - 355 осіб; середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону №875, - 14 осіб; середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, - 5 осіб; кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю, - 9 осіб.
Водночас відповідач такі фактичні обставини не визнав.
Натомість, як під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій так і в суді касаційної інстанції, наполягав, що у 2023 році середньооблікова чисельність його штатних працівників складала не 355, а 332 особи, що своєю чергою впливає на правильність визначення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та розрахунку адміністративно-господарських санкцій.
Також позивач стверджував, що норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю ним виконано, оскільки у 2023 році ним працевлаштовано 13 осіб з інвалідністю, що відповідає середньообліковій чисельності його штатних працівників у 332 особи.
Відхиляючи такі доводи позивача, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до частини одинадцятої статті 19 Закону № 875-XII, в редакції Закону № 2682-IX, Фонд здійснює визначення факту невиконання нормативу робочих місць та розрахунок адміністративно-господарських санкцій в автоматизованому режимі, виключно на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
Натомість висновок щодо обґрунтованості вимог Фонду судами попередніх інстанцій зроблено на підставі розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік.
Водночас, відповідно до частини одинадцятої статті 19 Закону № 875-XII, в редакції Закону №2682-IX, визначення підприємств, установ та організацій, які не забезпечили виконання нормативу робочих місць, Фонд хоч і здійснює в автоматизованому режимі, однак не самостійно, а на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
Таким чином, належними та допустимими засобами доказування, на підставі яких суд у цій справі може встановити фактичні обставини щодо дійсної середньооблікової чисельності працівників позивача, є саме дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
Саме такими засобами доказування, з дотриманням передбачених частиною другою статті 74 КАС України вимог щодо допустимості доказів, можна або підтвердити або ж спростувати доводи позивача щодо неправильного визначення відповідачем у розрахунку середньооблікової чисельності працівників.
Крім того, відповідно до частини одинадцятої статті 19 Закону № 875-XII, в редакції Закону № 2682-IX, в автоматизованому режимі Фонд лише здійснює визначення підприємств, установ та організацій, які не забезпечили виконання нормативу робочих місць.
Натомість суми адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, визначаються не автоматично, а обчислюються відповідно до статті 20 цього Закону.
При цьому, для розрахунку адміністративно-господарських санкцій Фонд використовує розрахункові величини, отримані з даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
Таким чином, розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій не містить даних, на підставі яких суд, виконуючи вимоги частини першої статті 90 КАС України щодо безпосереднього дослідження доказів, може встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Такий розрахунок лише визначає суму адміністративно-господарських санкцій, однак в разі, якщо відповідач заперечує достовірність використаних у ньому розрахункових величин, такі підлягають перевірці на підставі належних та допустимих доказів, якими в цьому випадку є дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
В порушення вимог статті 9 КАС України щодо офіційного з`ясування обставин справи та статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення суди попередніх інстанцій дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності не дослідили, доводи позивача щодо застосування Фондом у розрахунку неправильного показника середньооблікової чисельності працівників та кількості працевлаштованих осіб з інвалідністю не спростували та дійшли передчасного висновку щодо обґрунтованості вимог позивача.
В силу визначених статтями 341, 349 КАС України повноважень суду касаційної інстанції та меж касаційного перегляду суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, касаційна скарга у цій справі підлягає задоволенню, рішення судів попередніх інстанцій скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Оскільки за наслідками касаційного перегляду рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, інші доводи касаційної скарги, в т.ч. щодо допущених на думку відповідача судами порушень норм процесуального права, не впливають на загальний висновок суду касаційної інстанції.
Під час нового судового розгляду судам необхідно встановити зазначені у цій постанові фактичні обставини, надати оцінку доводам учасників справи та з врахуванням висновків Верховного Суду ухвалити рішення з дотриманням вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №160/19526/24 скасувати.
Справу №160/19526/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
О.П. Стародуб

А.А. Єзеров

В.М. Кравчук