ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2026 р. Справа№ 910/9455/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сибіги О.М.
суддів: Кравчука Г.А. 
Гончарова С.А. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги Виконавчого комітету Нікопольської міської ради
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025
повний текст рішення складено 20.10.2025
у справі № 910/9455/25 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за позовом Виконавчого комітету Нікопольської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фелконз"
про стягнення 191 291,96 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Виконавчий комітет Нікопольської міської ради (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелконз» (далі - відповідач) про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 191 291,96 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що операція з ввезення товару, який поставлявся відповідачем за договором № 75 від 08.08.2024 не оподатковується податком на додану вартість ( далі - ПДВ) відповідно до пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, а тому нарахований податок на додану вартість комплексу радіоприйому «Етер» у розмірі 191 291,96 грн підлягає поверненню позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9455/25, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/9455/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів класифікації комплексу радіоприйому «Етер» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 8517 69 або 8525 60 00 00, який звільнено від оподаткування ПДВ на підставі пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України.
Враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність правових підстав для повернення позивачу сплачених ним коштів у розмірі 191 291,96 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, 05.11.2025 через систему "Електронний суд" Виконавчий комітет Нікопольської міської ради звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій заявник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9455/25 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано класифікацію комплексу радіоприйому «Етер» та безпідставно визнано докази відповідача більш вірогідними.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025, матеріали апеляційної скарги Виконавчого комітету Нікопольської міської ради у справі №910/9455/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Яценко О.В., Кравчук Г.А.
10.11.2025 ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9455/25.
20.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9455/25.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 у зв`язку з участю судді Яценко О.В. у підготовці для підтримання кваліфікації у НШСУ з 17.11.2025 по 21.11.2025, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9455/25.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2025, для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги в межах справи №910/9455/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9455/25 залишено без руху.
01.12.2025 через систему "Електронний суд" Виконавчий комітет Нікопольської міської ради звернувся до Північного апеляційного господарського суду із заявою про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/9455/25 за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025, вирішено розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
23.12.2025 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фелконз" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва та перевірено судом апеляційної інстанції, 08.08.2024 між Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фелконз» укладено Договір про закупівлю товару №75 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, засоби радіоелектронної боротьби (матеріально-технічне забезпечення підрозділів територіальної оборони), а саме: комплекс радіоприйому «Етер» обмеженої комплектації, за кодом ДК 021:2015:35730000-0 - Електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту (далі - товар), а покупець зобов`язується на умовах, визначених договором, прийняти і оплатити такий товар. Найменування, асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару, вказується у специфікації (додаток № 1 до договору).
Загальна вартість договору становить 1 147 751,75 грн, в тому числі ПДВ - 191 291,96 грн. (п. 2.2 Договору).
На виконання умов договору позивачем сплачено відповідачу кошти за поставку комплексу радіоприйому «Етер» у розмірі 1 147 751,75 грн, що підтверджується платіжною інструкцію №26 від 29.08.2024, у призначенні платежу вказано: « 0218240;3110; покращення матеріально-технічного забезпечення сил ТРО ЗСУ, засоби радіоелектронної боротьби, а саме придбання комплекс радіоприйому «Етер»; накл.№11 від 29.08.24, дог №75 від 08.08.2024, в т.ч. ПДВ - 191 291,96 грн». 
Водночас, 17.06.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1349/25, у якій просить відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України повернути безпідставно набуті кошти, у розмірі 191 291,96 грн, із посиланням на підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що звільняє від оподаткування ПДВ операцію з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану.
Крім того, Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради запропоновано внести зміни до п. 2.2 Договору, а саме зменшити загальну вартість комплексу радіоприйому «Етер» до 956 459,79 грн, шляхом укладання додаткової угоди до договору про закупівлю товару. 
Вказані звернення залишені без відповіді та задоволення. Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Пунктом 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 
а)набуття або збереження майна; 
б)набуття або збереження за рахунок іншої особи; 
в)відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). 
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:
1)набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2)шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого);
3)обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 
4)відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.
Як встановлено судом, на виконання умов договору №75 від 08.08.2024 відповідачем здійснено поставку комплексу радіоприйому «Етер», а позивачем сплачено відповідачу кошти за поставку товару у розмірі 1 147 751,75 грн, що підтверджується платіжною інструкцію №26 від 29.08.2024.
При цьому, 17.06.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1349/25, у якій висловив прохання відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України повернути безпідставно набуті кошти у розмірі 191 291,96 грн, із посиланням на підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що звільняє від оподаткування ПДВ операції з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану, із чим відповідач не погоджується і зазначає, що поставлений товар, класифікується за кодом УКТ ЗЕД 8527 99 00, який не підлягає звільненню від оподаткування відповідно до вищевказаних норм чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача щодо класифікації комплексу радіоприйому «Етер» як товару, що звільняється від оподаткування ПДВ на підставі підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України з огляду на наступне.
Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Правові основи оподаткування ПДВ встановлено розділом V та підрозділом 2 розділу XX Податкового кодексу України .
За змістом підпунктів а) і б) пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем товару (замовником послуг).
Пунктами 30.1-30.2, 30.9 статті 30 Податкового кодексу України визначено, що податкова пільга - це звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Згідно з пунктом 30.9 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга надається шляхом:
а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;
б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;
в) встановлення зниженої ставки податку та збору;
г) звільнення від сплати податку та збору.
Відповідно до підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування ПДВ операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України товарів, кінцевим отримувачем яких відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами договору визначено правоохоронні органи, Міністерство оборони України, Збройні Сили України та інші військові формування, добровольчі формування територіальних громад, утворені відповідно до законів України, інші суб`єкти, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України, підприємства, які є виконавцями (співвиконавцями) державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель.
Отже, операції з ввезення та постачання товарів на митну територію України підлягають звільненню від оподаткування ПДВ згідно з підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX 30.9 статті 30 Податкового кодексу України за умови, якщо:
- товари, щодо яких здійснюються такі операції, належать до категорії, які визначені у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX 30.9 статті 30 Податкового кодексу України та класифікуються у товарних позиціях згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), визначеною Законом України "Про митний тариф України" від 19.10.2022 №2697-IX;
- кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України .
Порядок оформлення сертифіката кінцевого споживача регламентовано Положенням про порядок надання гарантій та здійснення державного контролю за виконанням зобов`язань щодо використання у заявлених цілях товарів, які підлягають державному експортному контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.1999 №920.
Відповідно до пункту 15 Положення про порядок надання гарантій та здійснення державного контролю за виконанням зобов`язань щодо використання у заявлених цілях товарів, які підлягають державному експортному контролю сертифікат кінцевого споживача - це документ, яким кінцевий споживач вказує на місце встановлення (використання) і ціль кінцевого використання товару та гарантує, що цей товар не буде використаний в інших цілях, ніж зазначені в сертифікаті, не буде переданий іншому суб`єкту підприємницької діяльності на території України або реекспортований без дозволу Держекспортконтролю, а також бере на себе інші гарантії щодо імпортованого в Україну товару у разі, коли це передбачено умовами зовнішньоекономічного договору (контракту) згідно з вимогами держав - експортерів товарів.
Отже, сертифікат кінцевого споживача - це документ, який надається, зокрема, з метою підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів, який гарантує, що переданий йому товар не буде використовуватись в інших цілях або не буде переданий іншому суб`єкту.
Тобто, за вказаною нормою для звільнення від оподаткування ПДВ операцій, зокрема, щодо постачання товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану, визначальним є документальне підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача таких товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, а також віднесення вказаних операції до категорії, що визначено у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX 30.9 статті 30 Податкового кодексу України .
Крім того, суд зауважує, що визначальним для звільнення від нарахування ПДВ за вказаною нормою є не лише категорія товарів, а також документальне підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів згідно підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України .
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24.
Так, позивачем на підтвердження приналежності поставленого товару класифікатора УКТ ЗЕД за кодом 8517 69 або 8525 60 00 00 долучено: 
- договір поставки №75 від 08.08.2024;
- специфікацію на суму 1 147 751, 75 грн, в тому числі 191 291, 96 грн - ПДВ;
- платіжну інструкцію №26 від 29.08.2024 на підтвердження сплати поставленого
товару за договором №75 від 08.08.2024;
- додаткову угоду №1 до Договору №75 від 08.08.2024;
- копію постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20;
- лист Нікопольської Окружної прокуратури Дніпропетровської області №61-1846 від 04.04.2025 стосовно заходів реагування щодо визнання недійсним пункту 2.2 Договору №75 від 08.08.2024.
Натомість, відповідачем, у спростування доводів позивача надано суду наступні докази:
- податкову накладну від 30.08.2024 № 4, відповідно до якої встановлено код товару згідно УКТ ЗЕД 8527 99 00 00;
- індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України №4170/ІПК/99-00-21-03-02 від 01.08.2025, у якій зазначено, що у випадку якщо товар не належить до категорії товарів, що класифікуються за групами, товарними позиціями та підкатегоріями УКТ ЗЕД, перерахованими у підпункті 5 пункту 32 розділу ХХ Податкового кодексу України, то операції з постачання на митній території України товару не підлягатимуть звільненню від оподаткування ПДВ на підставі вказаного підпункту;
- експертний висновок Харківської торгово-промислової палати України від 14.08.2025 №737/25 яким визначено приналежність комплексу радіоприйому «Етер» обмеженої комплектації до коду згідно УКТ ЗЕД - 8527 99 00 00;
- технічні умови на обладнання, якими визначено код товару згідно з УКТ ЗЕД - 8527 99 00.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 стаття 74 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності доказів класифікації комплексу радіоприйому «Етер» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 8517 69 або 8525 60 00 00, а також зазначає, що матеріали справи не містять сертифікату кінцевого споживача, в якому зазначено про отримувача відповідних товарів зз переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України.
При цьому, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки правова позиція викладена у наведеній постанові є нерелевантною, враховуючи характер спірних відносин.
Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 191 291,96 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.
На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Колегія суддів апеляційного суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Отже, у задоволенні апеляційної скарги Виконавчого комітету Нікопольської міської ради слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9455/25 залишити без змін.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9455/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9455/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до статтей: 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.
4. Матеріали справи №910/9455/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Сибіга 

Судді Г.А. Кравчук

С.А. Гончаров