ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/853/24  Номер провадження 22-ц/814/1326/26	Головуючий у 1-й інстанції Шарова-Айдаєва О. О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивачів – адвокат Євтухова Т.Д.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , адвоката Євтухової Тамари Дмитрівни 

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене суддею Шаровою-Айдаєвою О. О., повний текст рішення складено – 14 листопада 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі, -
В С Т А Н О В И В:

02.05.2024 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі, в якому просили суд: - припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями А-1, загальна площа 61,2 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м, літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «У», огорожа №1, ворота огорожі №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - виділити ОСОБА_2 у приватну спільну часткову власність в натурі 1/3 частину нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку з господарськими будівлями Літ-1, загальною площею 61,2 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м, літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «У», огорожа №1, ворота огорожі №2; - виділити ОСОБА_1 у приватну спільну часткову власність в натурі 1/3 частину нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку з господарськими будівлями Літ-1, загальною площею 61,2 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м, літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «У», огорожа №1, ворота огорожі №2. (т.1 а.с. 1-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2024 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали у власність по 1/3 частці кожен житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначений будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 61,2 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні літ. В, гаражу літ. Г, вбиральні літ. У, огорожі №1, воріт огорожі №2. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачам та відповідачу належать по 1/3 частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Позивачі зазначили, оскільки між співвласниками відсутня згода щодо добровільного поділу житлового будинку в частинах, що відповідають їх часткам, вони з метою вільного користування та розпорядження своєю власністю, враховуючи приписи статті 364 ЦК України, звернулися до суду з позовом про припинення спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та виділ їх часток з майна, що є у спільній частковій власності.

12.06.2024 до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якій просили суд: - виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в самостійний об`єкт нерухомого майна у спільну часткову власність 2/3 частини (1/3+1/3) нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з: житлового будинку з господарськими будівлями А-1, загальна площа 61,2 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м, літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «У», огорожа №1, ворота огорожі №2; - припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями А-1, загальна площа 61,2 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м, літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «У», огорожа №1, ворота огорожі №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 82-86).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14.08.2024 заяву представника позивачів про залишення без розгляду уточненої позовної заяви та клопотань про проведення експертиз у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі - задоволено. Залишено без розгляду уточнену позовну заяву від 12.06.2024 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі. Залишено без розгляду клопотання про призначення експертизи від 28.05.2024 та клопотання про призначення експертизи від 12.06.2024 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі (т.1 а.с. 112-113).

19.08.2024 до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якій просили суд: - виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі як окрему одиницю (1/1), окремий об`єкт нерухомості - частку спільного майна, яка становить 2/3 частини домоволодіння з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 ; - припинити спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 119-123).

12.05.2025 до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла заява представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – адвоката Євтухової Т.Д. про уточнення позовних вимог, в якій просила суд: -припинити спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; - виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі як окрему одиницю (1/1) окремий об`єкт нерухомості - частку спільного майна, яка становить 2/3 частин домоволодіння, з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до висновку №1398 від 18.04.2025, варіанту №2, квартира АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. «А-1» приміщення: кімната №3 площею 20,7 м?; коридор №1 площею 3,3 м?; кухня №7 площею 5,5 м?; веранда №8 площею 6,8 м?; разом: 36,3 м?; - виділити першому співвласнику: ганок літ. «1»; літня кухня літ. «В»; гараж літ. «Г»; частина огорожі №1; ворота огорожі №2; - для здійснення запропонованого варіанту №2 по квартирі АДРЕСА_2 позивачі зобов`язуються виконати наступні будівельно-монтажні роботи: перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-8 на 0,3 м у бік приміщення 1-1; перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-7 в бік приміщення у бік приміщення 1-7; пробити двірний отвір між приміщеннями 1-8 та приміщеннями 1-3 з подальшою установкою дверного блоку; утеплити приміщення веранди 1-8 для подальшого його користування, як приміщенням кухні; демонтувати прилади на кухні з подальшим їх перенесенням в проектоване приміщення кухні; - стягнути з ОСОБА_3 на користь співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з відхиленням від відповідності ідеальним часткам співвласників у розмірі 663 грн (т.2 а.с. 65-67).

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі - відмовлено у повному обсязі.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 грн. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незважаючи на те, що відповідно до висновку експерта з точки зору будівельних норм позивачам спільно можливо виділити 2/3 частин спірного житлового будинку, такий спосіб виділу/поділу майна не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки виділено може бути співвласнику лише майно, що відповідає розміру його частки у ньому. З огляду на це, суд першої інстанції констатував, що позивачі, уточнивши свої позовні вимоги, обрали неналежний спосіб захисту права власності на їх частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно. Належним же способом захисту права власності позивачів є виділ кожному по 1/3 частини спірного житлового будинку з господарськими приміщеннями. Також вимога позивачів про припинення спільної часткової власності для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є безпідставною, оскільки (відповідно до прохальної частини) не ставиться вимога про виділення частки у праві спільної часткової власності відповідно до належних їм 1/3 частин нерухомого майна, що є підставою для припинення такої спільної часткової власності. Поряд з цим, у даній справі суд першої інстанції за відсутності належного висновку експерта про можливість поділу часток співвласників по 1/3 кожному, позбавлений можливості здійснити фактичний поділ такого майна. Посилання представника позивачів на практику Верховного Суду у справах №404/8072/17, №712/1852/19, №462/1585/16-4, №639/6949/20, №462/5828/22, яка свідчить, на думку позивачів, про можливість здійснити виділ частини житлового будинку позивачів у спільному розмірі 2/3 частин, не заслуговують на увагу з огляду на її нерелевантність.З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не можуть бути задоволенні у спосіб, як вони заявлені позивачами за відсутності можливості у суду самостійно визначити спосіб поділу майна, тому позов не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , адвокат Євтухова Т.Д., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щов даній справі позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 бажали виділити їм у спільну часткову власність 2/3 частини житлового будинку, при цьому спільна часткова власність з відповідачем припиняється, а залишається у позивачів. Позивачі не бажають здійснювати поділ даного будинку по 1/3 частині кожному. З відповідачем позивачі знаходяться у неприязних відносинах. У зв`язку із чим, позивачі запропонували відповідачу провести поділ майна в добровільному позасудовому порядку, на що остання відмовилася. Так, як позивачі разом користуються 2/3 частинами житлового будинку, тому вони просили виділити їм частку із майна, що є у спільній частковій власності, а саме 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та просять виділити в окремий об`єкт нерухомості частку спільного майна з припиненням ідеальних часток. Оскільки, відповідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу співвласникам у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється, то слід припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на домоволодіння, тобто після виділу спільна часткова власність залишається для позивачів, а припиняється для відповідача. Безпідставними є посилання суду першої інстанції на висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №501/2148/17, постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №545/3753/16-ц, у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №522/17831/20, оскільки встановлені фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. Суд першої інстанції неправильно витлумачив правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №501/2148/17, оскільки під час вирішення спору суди попередніх інстанції не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. У разі ж, коли власників більше ніж два, виділ майна зі спільної часткової власності можливий і відносини спільної часткової власності припиняються для співвласника, майно якого виділене в натурі, проте зберігається для інших співвласників. У даній справі власників троє, а не двоє. Позивачі з відповідачем розділити спірне майно добровільно не спроможні, а суд першої інстанції відмовився своїм рішенням вирішити питання розподілу спірного нерухомого майна, чим створив для сторін безвихідну ситуацію і фактично порушив їх права. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові позивачам на підставі обрання неналежного способу захисту права власності на їх частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання апеляційного суду 11.02.2026 не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 22.12.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та поштою (т.3 а.с. 34-37), які були доставлені до електронних кабінетів та поштою. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 19.12.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 11.02.2026 о 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить справу розглянути у її відсутність. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 06.02.2024, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області П`ятенко Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №164, покупці ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 придбали у власність у ОСОБА_4 по 1/3 частці кожен - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16-17).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 364652862 від 06.02.2024, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності (спільна часткова) на 1/3 частки на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 71448969 від 06.02.2024, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.02.2024 (т.1 а.с. 18).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 364652453 від 06.02.2024, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності (спільна часткова) на 1/3 частки на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 71448969 від 06.02.2024, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.02.2024 (т.1 а.с. 19).

Відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 22.02.2024 №366863474, право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частину вказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_2 , а також право власності на 1/3 частину цього житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_3 (т.1 а.с. 20-21).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , належить сторонам по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, а саме кожному - по 1/3 його частині.

За клопотанням позивачів для визначення варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями, саме у конфігурації, запропонованій позивачами з огляду на їх уточнені позовні вимоги (виділення 2/3 частин будинку з господарськими будівлями позивачам), судом першої інстанції будо призначено експертизу.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №1398 від 18.04.2025 (т.2 а.с. 2-54) визначено, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 418 510 грн.

Виходячи з планування і розмірів приміщень житлового будинку, його конструктивних елементів, мається технічна можливість виділення в натурі 2/3 об`єднані частки співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , як окремого об`єкта власності з припиненням спільної часткової власності відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва.

На розгляд суду запропоновано три варіанти розподілу, виділу об`єднаної частки співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розмірі 2/3 частки та співвласника ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки із спірного домоволодіння. Варіанти розподілу запропоновані з відступом від ідеальних часток співвласників.

Позивачі, подавши до суду уточнену позовну заяву від 12.05.2025, просили відповідно до запропонованого експертом варіанту №2 виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі як окрему одиницю (1/1) 2/3 частин домоволодіння з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 65-67).

Зокрема, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №1398 від 18.04.2025, у варіанті №2 запропоновано виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , а саме: в житловому будинку літ. «А-1» приміщення: кімната №3 площею 20,7 м?; коридор №1 площею 3,3 м?; кухня № 7 площею 5,5 м?; веранда № 8 площею 6,8 м?; разом: 36,3 м?.

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як першому співвласнику запропоновано виділити: ганок літ. «а1»; літня кухня літ. «В»; гараж літ. «Г»; частина огорожі №1; ворота огорожі №2.

Для здійснення запропонованого варіанту №2 по квартирі АДРЕСА_2 позивачі зобов`язуються виконати наступні будівельно-монтажні роботи: перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-8 на 0,3 м у бік приміщення 1-1; перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-7 в бік приміщення у бік приміщення 1-7; пробити двірний отвір між приміщеннями 1-8 та приміщеннями 1-3 з подальшою установкою дверного блоку; утеплити приміщення веранди 1-8 для подальшого його користування, як приміщенням кухні; демонтувати прилади на кухні з подальшим їх перенесенням в проектоване приміщення кухні.

За запропонованим варіантом розподілу, частки сторін зміняться і будуть становити: 133/200 частини – у співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 67/200 частин – у співвласника ОСОБА_3 .

Також відповідно до висновку експерта за варіантом поділу будинку АДРЕСА_3 необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з відхиленням від відповідності ідеальним часткам співвласників у розмірі 663 грн.

Враховуючи викладене, а також, зважаючи на недосягнення згоди між сторонами про добровільний поділ/виділ спірного нерухомого майна, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом та просили припинити право спільної часткової власності на житловий будинок й здійснити виділ спільно позивачам 2/3 частин з нерухомого майна відповідно до варіанту №2, запропонованого експертом у висновку №1398 від 18.04.2025.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної часткової власності, зокрема, позивач ОСОБА_2 має право власності на 1/3 частини будинку, позивач ОСОБА_1 має право власності на 1/3 частини будинку, відповідач ОСОБА_3 має право власності на 1/3 частини будинку.

Отже, позивачі як співвласники житлового будинку з господарськими будівлями мають право на виділ майна в натурі пропорційно своїй частці.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі просили виділити їм окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка складає 2/3 частини спірного домоволодіння відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №1398 від 18.04.2025 відповідно до варіанту поділу №2.

Суд першої інстанції встановив, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, у зв`язку з чим позивачі як співвласники спірного нерухомого майна, яким належить по 1/3 частини такого майна, мають право на виділ своєї частки в натурі саме відповідно і у розмірі частки, що їм належить, тобто по 1/3 частин кожному.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачі є співвласниками 2/3 об`єднаних частин житлового будинку з господарськими приміщеннями, які можуть бути їм спільно виділені.

З огляду на те, що учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. При цьому, вирішуючи питання поділу спільного майна або виділення частки з нього, необхідно виходити з того, що визначальним для цього є саме розмір їх часток.

Відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги №29-05/2024 від 25.05.2024, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Щербак Т.О. (т.1 а.с. 77-79), договір про надання правничої допомоги №09-01/2025 від 09.01.2025, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Щербак Т.О. (т.2 а.с. 83-85), акт приймання-передачі від 12.09.2025 до договору №29-05/2024 від 25.05.2024 та договору №09-01/2025 від 09.01.2025, відповідно до якого консультація адвоката первинна - 1000 грн, відзив на позовну заяву від 07.06.2024 – 6 000 грн, відзив на позовну заяву від 11.09.2024 – 3 000 грн, відзив на позовну заяву від 17.06.2025 – 3 000 грн, представництво інтересів відповідача у Новосанжарському районному суді – 10 000 грн, ознайомлення з матеріалами справи у Новосанжарському районному суді – 2 000 грн, всього 25 000 грн (т.2 а.с. 163).

На підтвердження факту оплати послуг адвокату до суду надані квитанції про оплату послуг адвоката №7 від 25.05.2024 на 10 000 грн, №3 від 09.01.2025 на 10 000 грн, №13 від 01.06.2025 на загальну суму 5 000 грн (т.2 а.с. 164-165).

Судом першої інстанції встановлено, що у клопотанні представника позивача про надання професійної правничої допомоги зазначений розмір витрат у сумі 25 000 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на характер виконаних адвокатом робіт і обсяг наданих послуг, характер спору, складність справи, суд першої інстанції вважав, що розмір витрат на правову допомогу не в повній мірі відповідає критерію реальності, співмірності та обґрунтованості витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність зменшення розміру правової допомоги адвоката Щербак Т.О.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, складність самої справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим і співмірним є стягнення з позивачів витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 14 000 грн, тобто по 7 000 грн з кожного.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частинами 1, 2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-1443цс16 вказано, що право спільної часткової власності – це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Частиною 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, розглянувши справу №6-1443цс16. Вказавши також, що виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статей 355, 356 ЦК України, суд зазначає, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями є такими, що належать сторонам на праві спільної часткової власності.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають право на зазначене майно пропорційно своєї частки в ньому, суд, здійснюючи виділ частки зі спільного майна, повинен виділити його співвласнику таку частину майна, яка відповідає розміру та вартості його частки.

Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №545/3753/16-ц, провадження №61-40289св18.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі №501/2148/17 (провадження №61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17.01.2024 у справі №522/17831/20, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи обставини, що мають істотне значення.

Посилання представника позивачів на практику Верховного Суду у справах №404/8072/17, №712/1852/19, №462/1585/16-4, №639/6949/20, №462/5828/22, яка свідчить, на думку позивачів, про можливість здійснити виділ частини житлового будинку позивачів у спільному розмірі 2/3 частин, не заслуговують на увагу з огляду на її нерелевантність.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При цьому, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 4-7, 9 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом уточненого позову від 12.05.2025 є: -припинення спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; - виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі як окрему одиницю (1/1) окремий об`єкт нерухомості - частку спільного майна, яка становить 2/3 частин домоволодіння, з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до висновку №1398 від 18.04.2025, варіанту №2, квартира АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. «А-1» приміщення: кімната №3 площею 20,7 м?; коридор №1 площею 3,3 м?; кухня №7 площею 5,5 м?; веранда №8 площею 6,8 м?; разом: 36,3 м?; - виділити першому співвласнику: ганок літ. «1»; літня кухня літ. «В»; гараж літ. «Г»; частина огорожі №1; ворота огорожі №2; - для здійснення запропонованого варіанту №2 по квартирі АДРЕСА_2 позивачі зобов`язуються виконати наступні будівельно-монтажні роботи: перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-8 на 0,3 м у бік приміщення 1-1; перенести перегородку між приміщеннями 1-1 та приміщеннями 1-7 в бік приміщення у бік приміщення 1-7; пробити двірний отвір між приміщеннями 1-8 та приміщеннями 1-3 з подальшою установкою дверного блоку; утеплити приміщення веранди 1-8 для подальшого його користування, як приміщенням кухні; демонтувати прилади на кухні з подальшим їх перенесенням в проектоване приміщення кухні; - стягнути з ОСОБА_3 на користь співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з відхиленням від відповідності ідеальним часткам співвласників у розмірі 663 грн (т.2 а.с. 65-67).

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, згідно договору купівлі-продажу від 06.02.2024, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області П`ятенко Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №164, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 придбали у власність у ОСОБА_4 по 1/3 частці кожен - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16-17), тобто вказане домоволодіння належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки кожного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що уточненні 12.05.2025 позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що обраний позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права шляхом об`єднання їх часток, що у сумі буде складати 2/3 частини, та виділення в натурі як окремої одиниці (1/1) окремого об`єкту нерухомості - частки спільного майна, яка становить 2/3 частин домоволодіння, з припиненням ідеальних часток у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки виділено може бути співвласнику лише майно, яке відповідає розміру його частки у ньому. 

Колегія суддів, аналізуючи позовну вимогу, зокрема, щодо виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі як окремої одиниці (1/1) окремий об`єкт нерухомості - частку спільного майна, яка становить 2/3 частин домоволодіння, з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до висновку №1398 від 18.04.2025, варіанту №2, приходить до висновку, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , будучи самостійними власниками по 1/3 частці спірного домоволодіння, фактично просять об`єднати свої частки, що у такому разі буде становити 2/3 частини домоволодіння, та виділити цю частку 2/3 як окрему одиницю (1/1) в окремий об`єкт нерухомого майна, тобто у даному випадку має місце об`єднання часток 2-х співласників в одну одиницю.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову з підстав того, що обраний позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки згідно чинного законодавства виділено може бути співвласнику лише майно, яке відповідає розміру його частки у ньому. 

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 23.04.2025 у справі № 357/3145/20 зазначила, що поділ спільного майна (ст. 367 ЦК України) відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні (ст. 364 ЦК України) тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні надалі не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися в результаті його поділу й належать позивачеві та відповідачеві. За наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. Суд, застосовуючи приписи ст. 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно позивача й залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів.

Отже, у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, два співвласника домоволодіння просять об`єднати їх частки в одну одиницю і виділити її як окремий об`єкт нерухомого майна. 

У даному випадку при розгляді цивільної справи, предметом якої є припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі, об`єднання вказаних часток порушує право кожного співвласника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, що становить зміст права власності (ст. 317 ЦК України), а також впливає на здійснення ними права власності (ст. 319 ЦК України), за змістом якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном. 

Отже, у даному випадку кожен співвласник самостійно володіє, користується, розпоряджається своїм майном, а у разі об`єднання часток виникне право спільного володіння та користування часткою 2/3, яке не грунтується на вимогах ЦК України, не обумовлено ні договором між цими співвласниками, не відповідає юридичному факту наявності у кожного співвласника самостійного права власності відносно окремої частки у розмірі 1/3.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у разі об`єднання часток співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у них виникне право спільної власності на 2/3 частки, що не відповідає вимогам ст. 328 ЦК України, яка передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, тобто у даному випадку відсутні підстави набуття ними права спільної власності на 2/3 частки домоволодіння, як зазначають позивачі, у спосіб об`єднання їх двох часток по 1/3 - в одну частку 2/3.
Позивачі в обраний ним спосіб про виділення майна в натурі фактично судовим рішенням змінять правовий статус та розмір своїх часток, що не узгоджується з діючим законодавством. До виділу кожен із позивачів має у власності по 1/3 частці домоволодіння. Після виділу частка позивачів складе - 2/3 у спільній власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 бажали виділити їм у спільну часткову власність 2/3 частини житлового будинку, при цьому спільна часткова власність з відповідачем припиняється, а залишається у позивачів, що позивачі не бажають здійснювати поділ даного будинку по 1/3 частині кожному, то ці доводи не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду першої інстанції, оскільки доводи не узгоджуться з вимогами закону.

Доводи апеляційнлї скарги про те, що з відповідачем позивачі знаходяться у неприязних відносинах, у зв`язку із чим позивачі запропонували відповідачу провести поділ майна у добровільному позасудовому порядку, на що остання відмовилася і так, як позивачі разом користуються 2/3 частинами житлового будинку, тому вони просили виділити їм частку із майна, що є у спільній частковій власності, а саме 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та просять виділити в окремий об`єкт нерухомості частку спільного майна з припиненням ідеальних часток, то вказане не заслуговує на увагу, оскільки не впливає на законність рішення суду першої інстанції з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що безпідставними є посилання суду першої інстанції на висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №501/2148/17, постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №545/3753/16-ц, у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №522/17831/20, оскільки встановлені фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні спору суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки щодо відмови у позові, навів вказані постанови Верховного Суду як такі, що у сукупності дають можливість прийти до висновку про відмову у позові, дійсно вказані справи не є схожими за фактичними обставинами зі справою, яка є предметом даного перегляду, проте висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справа, слугують підгрунтям для ухвалення рішення про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно витлумачив правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №501/2148/17, не врахував, що у даній справі (яка переглядається) власників троє, а не двоє, що позивачі з відповідачем розділити спірне майно добровільно не спроможні, а суд першої інстанції відмовився своїм рішенням вирішити питання розподілу спірного нерухомого майна, чим створив для сторін безвихідну ситуацію і фактично порушив їх права, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові позивачам на підставі обрання неналежного способу захисту права власності на їх частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, то ці доводи також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених у цій постанові. 

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , адвоката Євтухової Тамари Дмитрівни – залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов